O védském náboženství, antické gnozi
a smyslu západního křesťanství

Přednášky Prokopské školy
indoevropské duchovní tradice

I.

klukovická hájovna
(podzim  2004 – léto 2005)

Obsah:

1. přednáška (listopad 2004)
Kdy začíná a končí filosofie
Charakteristika Védy
Kult slova
Tři principy
Sóma
2. část – Vývoj slova
Tři symboly
2. přednáška (prosinec 2004)
Materializace řeči
Dědicové Védy
2. část
4. přednáška (2. dubna 2005)
Kdo byl ve skutečnosti „Ježíš Kristus“
Srovnání výroků „otce gnoze“ Simona Mága s výroky „Ježíše Krista“ v Bibli
1/ Celým Hippolytovým popisem učení „gnostických sekt“ prostupuje neustále se opakující fráze „on říká“, „jak on říká“, která dokládá svou četností, že Hippolytus stále cituje jednoho gnostického autora.
2/ Doklady, že gnostik citovaný v "Naasejském traktátu" je Simon Mág – zamlčený však a jmenovaný Hippolytem výslovně pouze jako autor textu Megale apofasis (MA):
3/ Hippolyt používá doslovně stejné citáty ze Simona, pomocí kterých vytváří „učení“ různých, jím samým vytvořených „gnostických sekt“.
4/ Hippolyt používá totožné verše z Homéra, doprovázené frází „říká“, a zařazuje je do textu různých "heretických" sekt.
5/ Doklady, že také Hippolytovi „Peraté“ jsou vytvořeni na základě Simonova textu MA:
6/ Doklady, že Hippolytovi „Sethiáni“ jsou rovněž Hippolytem uměle sestaveni na základě Simonových myšlenek
7/ Důkazy, že Hippolytův „Basilides“ je také sestaven z výroků Simona Mága
8/ Důkazy že Hippolytovi „Doketi“ jsou také uměle sestaveni z učení Simona Mága
9/ Důkazy, že také Hippolytovo „učení Araba Monoima“ je složeno z učení Simona Mága
KONKORDANCE SIMON V MEGALE APOFASIS – „JEŽÍŠ KRISTUS“ V BIBLI
KONKORDANCE „NAASEJSKÝ TRAKTÁT“ – NOVÝ ZÁKON V BIBLI
KONKORDANCE SIMONOVÝCH VÝROKŮ (tj. jeho fráze v „Naasejcích“, „Peratech“, „Sethiánech“a v „Megale apofasis“) A VÝROKŮ „JEŽÍŠE“ Z TOMÁŠOVA EVANGELIA Z NAG HAMMADÍ
Závěr
6. přednáška (květen 2005)

Přednášky Prokopské školy
říjen 2004 až červen 2005

1. přednáška (listopad 2004)

Vítám vás v těchto provizorních prostorách. "Prokopská škola" se to sice již jmenuje, ale je to teprve její počátek. Ve skutečnosti, jak doufám, se to povede, totiž instalovat ji ve skutečném Prokopském údolí, kde ještě nejsou kamna a podlaha atd. Přesto my už jsme tam v menším kroužku, než je dnes, měli jednu hodinu, ta se protáhla až do pozdního odpoledne a já jsem tam v té první hodině povídal vlastně o dějinách indologie - tzn. dějiny poměru Evropy k Orientu a k indickému dědictví, k indické tradici, takže jenom v několika větách se o tom ještě zmíním a potom se podíváme na ten systém Védy.
Jde totiž o to, že Evropa jako speciální a svérázný civilizační útvar se pomocí židovského křesťanství vyčlenila jakoby z jednoho „tónu“ původní indoevropské kultury hodnot a tradic, se kterými se v zakonzervované podobě můžeme ještě setkat v dnešní Indii. Tento fenomén, totiž emancipace či renegátství Evropy a její jakoby „nová autonomie“ v rámci nové „biblické“ tradice, a o tom, jakou má tato biblická tradice zajímavou souvztažnost s východním duchovním učením, o tom budu na svých přednáškách hodně mluvit, protože to je přímo můj výsostný obor. Podobně jako celá evropská židokřesťanská společnost se totiž zachovala i novověká evropská věda indologická, když se během zámořských cest a postupné kolonizace naší planety začali Evropané seznamovat s východními kulturami. 
Dřívější kontakty před 18. stol. téměř nemá cenu zmiňovat, přestože již jezuité žijící v Indii se pokusili o jakousi gramatiku sanskrtu a někteří z nich, kteří trvale žili v Indii, se údajně sanskrt docela obstojně naučili. Ale opravdový velký až nadšenecký zájem o Indii vznikl teprve na konci 18. stol., kdy byly přeloženy a vyšly knižně první sanskrtské texty - napřed do latiny, potom i do ostatních indoevropských jazyků. Na začátku 19. stol. se jedná už o nadšeneckou módu dá se říci téměř všech humanisticky orientovaných vzdělanců té doby, ale nejen jich, protože např. i J. E. Purkyně studoval sanskrt. 
Lingvisté v této první stoleté periodě tehdy vůbec nepochybovali o koncepci, kterou já tady budu také zastávat a která ze studia védštiny a sanskrtu přímo „čiší“, že totiž je z jazykových důvodů jasně dokazatelné, že naši společní prapředci hovořili védštinou, tzn. nejstarším dochovaným indoevropským jazykem, a že z tohoto nejstaršího a liturgického stádia řeči se postupně začaly specifikovat vlivem různých podmínek - především mocnou silou Matky Země - dnes známé větve indoevropské, tzn. slovansko-litevská, germánská a románská. 
Po tomto nadšeneckém období, které trvalo do 2. pol. 19. stol., přišel ovšem útlum či spíše reakce a vývoj začal směřovat jinam – k sebeobraně a sebeafirmaci Evropy, tedy nikoliv vědeckým ale pragmatickým směrem. Definitivní tečku či přeryv toho původního pozitivního nasměrování západní indologie znamenala první světová válka a nové proudění a vliv z amerického kontinentu. Víte, že řada historiků mluví o první svět. válce jako o největším předělu moderních evropských dějin, že se jedná v období před a po v podstatě o dva zcela rozdílné světy, a skutečně je tomu tak. Možná že někteří z vás viděli krásný film F. Felliniho „A loď pluje dál“, kde právě on celý film postavil na tomto rozdílu společnosti před a po 1. světové válce, a je to úžasný dokument. 
To nové proudění, to amerikanofilské, demokraticky zaměřené proti aristokracii a monarchii, proti „starým pořádkům“, přineslo i nový vítr ohledně filosofie, ohledně historie i pohledu na jazykovědu. Tato změna spočívala v tom, že už v pol. 19. stol. lingvista Franz Bopp vydal srovnávací gramatiku indoevropských jazyků, kde nastolil hypotézu, že védština nebyla prvním jazykem, ale že jím byla hypoteticky předpokládaná praindoevropština, a védština a potom sanskrt že jsou „vedlejší východní větví“, která se vyvinula z této původní praindoevropštiny. 
Tento hypotetický model praindoevropštiny se začal dál systematicky rozvíjet a vlastně platí až do dnešní doby, kdy se již vydávají různé publikace - např. já tady mám etymologický slovník indoevropštiny od Julia Pokorného, dnes uznávaný, a tam je možné pozorovat, že starší teorie nebo ten starý náhled byl vystřídán náhledem novým. Někteří vědci sice zastávají teorii védštiny coby nejpůvodnější indoevropštiny, ale řekl bych, že dnes většina, zvláště na Západě, zastává teorii hypotetické praindoevropštiny. 
Existuje však řada dobrých důkazů nebo důvodů, které tyto novější lingvistické teorie vyvracejí. Především tento: ta hypotetická „praindoevropština“ se sestavuje systémem statistickým či kvantitativním nebo „demokratickým“ (můžeme také říci slepeckým) a nikoliv vědeckým, tzn., že například ze všech asi 35 indoevr. jazyků, když nějaký slovesný kořen je třeba ve 12 z nich reprezentován jedním víceméně shodným tvarem, tak to tedy znamená, že se udělá hvězdička a napíše se, že „praindoevropština“ byla pravděpodobně toto. Tzn. je to v podstatě voličský princip většiny, který zde rozhoduje o pravdě, ale tento demokratický a většinový způsob ve vědě není možné užívat, protože jak už pravil filosof Herakleitos: „Jeden je mi více nežli 1000, když je vědoucí“. Většina nemusí mít pravdu. 
Představte si, že by většina stanovovala diagnózu nemocného, šila boty nebo prováděla operaci srdce! Ne, ne – to správné, pravé, vědí vždy jen zasvěcenci. Víte, že celé civilizace byly často v historii zaplavovány nepravdivými ideologiemi, a přestože tehdy 99,9% obyvatelstva na ně přísahalo nebo pro ně hlasovalo, ukázalo se, že nebyly pravdivé. Podobně jen stěží můžeme statisticky a většinově přistupovat k pravdě. To prostě není dobrý princip a metoda.
Z hlediska té první starší teorie, kterou já také zastávám, tzn. že naši prapředkové mluvili védsky, máme k dispozici řadu podpůrných důkazů či faktů. Když se např. podíváme na geografii Evropy a na místopisné názvy obcí, pohoří, řek, ostrovů nebo moří, tak člověk, který pracuje léta se sanskrtem, tam rozeznává názvy, které neodpovídají ani jazyku současného národa, který na tom území sídlí, ani jazyku starších národů, které podle historických pramenů na tom území žily, ale jsou to docela jasně a zřetelně názvy védské. Takových termínů je celá spousta, já jenom namátkou zmiňuji velice rád cokoliv, co se vztahuje k turovi, tyrovi, taurovi, jako např. Tirana, Torino, franc. Tours, naše Tuřice, Turčany, Turnov atd., nebo alpské Taury, Tyrhénského moře apod.: „tur tar, tir“ - to všechno je kořen védský a velmi důležitý, který znamená „rozrazit něco“, „rozevřít něco“, „překročit, překonat něco“ a v slovanských jazycích zůstal tento kořen „tur“ coby „býk“. Symbol „posvátného býka“ a jeho kult má potom v původní indoevropské tradici obrovský význam, o tom si ještě budeme povídat. 
Co si např. počneme s názvem Mare Adriatico, které, jak jistě dobře víte, má z jugoslávské strany tak nezvykle kamenité pobřeží, když „adri“ v žádném jiném indoevropském jazyce než právě ve védštině, neznamená „kámen“? Co si počneme s názvem pohoří v jižní Jugoslávii - v Černé hoře - „Durmitor“ - což je přímo doslova sanskrt. výraz: „ten těžko přístupný“ („dur-mitar“) - je to pohoří vysoké jako Tatry, které je obtížně přístupné. Co si počít s francouzskou řekou Sómou, u které právě se našli pozoruhodné doklady staré předkřesťanské civilizace, a jejíž název je totožný s védským božstvem, skrze jehož vykřesávání žijeme, a které bylo symbolicky ve starověké Mezopotámii znázorňováno jako býk s vytékajícím „pramenem života“ z pravého boku? 
Co si počít s celou řadou názvů řek právě podle tohoto védského boha - býka jako je řeka Turiec, egyptský Hapi - Apis, tj Nil, kdy všechny tyto názvy podobně jako indický „Indus“ („indu“ je spolu s výrazem „sóma“ a „vršan“ nejobvyklejší titul životadárného „boha-býka“, „sindhu“ pak znamená védsky „proud“), znamenají právě sómu? Co si počít s naší řekou Odrou (védsky „udra“ - „vzhůru (tj. na sever) směřující“, později již obecně řec. „hydros“ – „voda“), Vislou (velebená síla „vis“ znamenající totéž, tj., směřování vzhůru) nebo s italskou řekou Arno („arnam“ sanskrtsky „záplava“, „potopa“), která protéká Florencií a právě způsobuje jako řeka z hor při jarním tání pravidelně záplavy? 
Co si počít se slovenskou řekou Váh (védsky „vah“), která právě jen ve védštině znamená „přinášející proud“ („vahati“)? Co s názvem řeky Dráva od védského slovesa „dravati“ – „proudit“? Co si počít s názvem ostrova Vis, který právě ve védštině neznamená jako v pozdější latině jakoukoliv obecnou „sílu“, ale sílu spasitelskou „uprostřed vod“? Právě úcta k síle „vis“, k bohovi sómovi, reprezentovaného symbolicky býkem, turem, byla samou podstatou védské liturgie. Co si počít se jménem města Varšava, které od védského slovesa „varšati“ – „dštít“ a názvem uctívaného boha sómy coby "vršan" - "ten dštící" dává tušit původní nábožensky orientovaný význam lokality? 
Stovky ba tisíce takových jmen a názvů, které je možné se znalostmi védštiny a sanskrtu shromáždit, dokládají, že v nějaké podobě a nějakým způsobem je nazvalo obyvatelstvo, které bylo v kontaktu s védštinou nebo praktikovalo védskou liturgii. 
Takže se zdá, nebo lépe řečeno z jazykozpytného, historického a archeologického výzkumu, který je obeznámen s tradicí Védy(!), vyplývá, na rozdíl od obvyklých historických židokřesťanských učebnic, jako to nové, že původní evropské „pohanství“ a védské náboženství bylo v podstatě totéž. My nevíme, kdo ho tady reprezentoval, jak dlouho to trvalo - o dataci v archeologii si budeme ještě povídat - ale je nepochybné, že oba dva tyto rozdílně nazývané náboženské fenomény vycházely z jednoho zdroje a byly to tedy příbuzní či sourozenci, ne-li jenom jiné varianty téhož. 
V tomto cyklu přednášek, který dělám pro zájemce a pro své žáky sanskrtu, bych chtěl, mám takový cíl, své žáky jednak trošku indologicky vzdělat, protože když mají zájem o sanskrt, tak aby se také trochu víc dozvěděli o reáliích, které se týkají filosofie a indické duchovní tradice, ale je zadruhé mým cílem a přáním také právě spojit to, co dosud bylo oddělené, anebo vytvořit jakýsi kanál, proudění, abychom nevnímali tu dávnou indickou tradici právě jako něco zcela exotického a nám vzdáleného, protože to tak na první pohled může vypadat, a abychom chápali, že máme společné kořeny a že Indové ty kořeny, které my jsme přijetím biblické tradice opustili a dostali se do tradice jiné, tak ti Indové spolu ještě s dalšími národy na Východě je podrželi, a v podstatě - sice trochu v tom obrovském rozmnožení obyvatelstva, ke kterému tam došlo, v takové částečně vulgární podobě – je drží dodnes. 
Podobný fenomén kulturního a náboženského oddělování můžeme pozorovat nejen v oblasti právě liturgie a náboženství, ale také v oblasti jazykovědné. Celý vývoj indoevropských jazyků si můžeme představit právě jako jakési odštěpování nebo postupnou proměnu původní „materie“, kdy z pozoruhodných důvodů je právě indický subkontinent to nejkonzervativnější - to „nejnemodernější“ - tzn. trvá nejvíce na tom, co od otců a dávnou tradicí nám bylo dáno, a veškerou změnu považuje za omylné směřování od „stromu poznání“, od Světla poznání, směrem do Temnot nevědění, či od Života ke Smrti. 
Právě díky této své v podstatě „středové“ či „centrické“ orientaci Indové neustoupili od mnoha původních idejí, které zde, „v pokroku“, umírají, mají ji na rozdíl od nás zakódovanou i ve své liturgické řeči - sanskrtu a tato centristická či "solární" orientace je jeden z velmi důležitých fenoménů jak myšlenkových, tak i obecně civilizačních, protože prostupuje jak řeč, tak i celou indickou kulturu. Když potom postupujeme od Indie směrem na Západ, tj. v sanskrtu „aparam“ - což je právě na rozdíl od „param“ vždy „to pozdější“, „to cizí“, „to úpadkové“, „to zapadající“, ale zároveň také „to materielní“, pouze světské, pouze pozemské, což dokonale odpovídá skutečnosti - ocitáme se ve světě stále modernějším, techničtějším a původní tradici a autoritě vzdálenějším, a to znamená, že opouštíme holistický pohled na svět směrem k posilování partikularismu a podpoře částečnosti. 
Čili už na tomto malém příkladu vidíte, že každý, kdo se učí sanskrt, tak se tam seznamuje s řadou termínů, které člověka základně orientují. Říkám svým žákům sanskrtu, že se neučí jenom nějakou zvláštní nebo historicky důležitou řeč či jazyk, ale učí se přímo řeč poznání, protože skrze tuto řeč se právě dozvídají věci, které se ze španělštiny, italštiny nebo angličtiny dozvědět nemohou. Postupně tedy, když jdeme na Západ, tak jakoby opouštíme tu prastarou duchovní tradici a rozvíjíme, otvíráme se tomu novému, té naší „Nově“, se všemi důsledky. 
Na naší planetě probíhá permanentně souboj, který já nazývám souboj inspirovaného a odinspirovaného rozumu. Co to znamená? Ten „inspirovaný rozum“ je zcela jiného charakteru než rozum racionalistický, se kterým pracuje západní technická civilizace nebo všeobecně utilitarismus, pragmatismus, nebo, jak říkala stará česká křesťanská tradice, se kterým pracuje „svět“. „Svět“ ve smyslu právě všeho toho, co se nezajímá o duchovní hodnoty, co se nezajímá o vnitřní hodnoty člověka a jejich důležitost, ale co se zajímá právě jen o moc, peníze atd. A uvidíte, že dialog tohoto inspirovaného a odinspirovaného rozumu tvoří vlastně hlavní „dialog světa“ a motor lidských dějin.
Z toho důvodu mluvím také v „Kořenech“ o dvou inteligencích, protože opravdu můžeme hovořit v lidských dějinách o dvou základních typech jak rozumu, tak inteligence, a to sice: jedna inteligence coby indická „buddhi“ a jedna inteligence coby lat. „ratio“. To ratio pracuje právě jen jako soběstředný, soběprospěšný - tj. personě prospěšný - aktér, který se pokouší ovládnout své okolí, podřídit si ho, zkrátka dělat, co on sám uzná za vhodné vzhledem ke svému prospěchu. Opovrhování soucitem a lidskostí je zcela nutnou součástí jeho cesty za úspěchem. 
Naopak rozum coby buddhi chce také člověku pomoci, ale tak, že buduje jeho vnitřní světy způsobem probouzení se – proto také ten název buddhi – a pracuje principem rozsvěcení svíčky v temnotách, což považuje za to nejdůležitější. Tento "rozum" přináší člověku pevnost a zakotvenost ve věčných lidských hodnotách, která ho povyšují nad pouhého "zvířete s rozumem", a vede ho tak k pravému smyslu lidského života, kterým není pouhá vegetativnost a hmotný zisk. 
Obě tyto inteligence se tak svým zaměřením doplňují a snaží se mu pomáhat - ta první, aby jeho tělo obstálo a nezemřel hlady, a ta druhá, aby ho svět a jeho lákadla nepozřela a nezměnil se v démona, který škodí a škodí, protože je uvnitř zcela mrtvý. 

Systém Védy

Tolik tedy úplným úvodem. Více o tom najdete v mé knize Kořeny indoevropské duchovní tradice. A teď k samotnému systému Védy. Nám se až do dnešní doby zachovaly pozoruhodné texty, nazývané právě „véda samhita“, tj. tradované indické hymny, které mají obrovský rozsah, který je daleko větší než např. Homérova Iliada a Odyssea. Jak potvrzuje celá indická tradice, tento soubor, především jeho nejstarší část „Rg Véda“, je to nejdůležitější, to z čeho vyšla a dodnes má ve vážnosti celá indická duchovní tradice, ale právě nejenom ona. Tento celý obrovský soubor hymnů byl zapsán do písma kdysi dávno, někdy v 1. pol. 1. tis. př.nl., ovšem s tím, že jak v samotných hymnech, tak i ve spisech, které indickou tradici doprovázejí, se mluví o tak pradávné historii vzniku těchto zpěvů, že o tom není možné v rámci racionalistické západní vědy vůbec hovořit, protože bychom se vystavovali tomu, že jsme šílenci. Indové totiž běžně mluví o mnoha milionech let starém původu, mluví o minulých yugách, minulých kalpách - „věcích“, tj. časových periodách trvajících často statisíce let, kterými již tyto pradávné Védy prošly, kterým již předcházely.
To vám jenom oznamuji, ovšem sám do toho nemám vhled a nechci tedy tyto teorie rozvíjet. Já můžu jako na Západě vychovaný vzdělanec a vědec pouze oznámit a také prokázat, že datace, které se uvádějí ohledně vzniku Védy na Západě, jsou naopak zase směšně nízké a úplně nesmyslné. V učebnicích indologie se dozvíte, že Véda vznikla někdy kolem roku 1500 př. n.l. Upozorňuji, že vítězství této nízké datace právě má co dělat s tím novým prouděním ve 20. stol., že v 19. stol. ještě vědci, ne že by se přikláněli přímo k názorům upanišad, ale byli daleko více otevřeni k těm starším datacím. 
Dnes ale zase se doba trošku proměňuje, protože vzhledem k neustálým vykopávkám nejstarší "protoindické" civilizace, o které se také zmíním, v Moheňdžo-daro nebo Harappě, tak se nacházejí další a další reálie svědčící o tom, že tato kultura jednak nebyla omezena jenom na Paňdžáb, jak se ještě donedávna soudilo, ale byla vlastně rozeseta po celé severní Indii a jednak také, že datace, která provázela tuto civilizace, tzn. 3., nanejvýš 4. tis. př.n.l., se začíná posouvat do daleko větší minulosti. Myslím si, že ta realita, je opravdu takové 8. - 10. tis. př.n.l. O co se při tom opírám?
Já bych jako takový zajímavý důkaz této mnohem starší datace védské liturgie, než jak se uvádí na Západě, tady chtěl ukázat nálezy ze středního Turecka, z lokality Chatal Hüyük, kde se našlo v šedesátých letech 20. stol. „nejstarší město světa“. Pohybujeme se zde mezi 5. - 8. tis. př. n.l. Zde je v nalezených svatyních doloženo jednoznačné uctívání býka a nebeského Člověka. Na dalších obrázcích vidíte spojení uctívání býka – „trojnásobného býka“, jak sómu nazývá Véda - s uctíváním Člověka. Když se pořádně podíváte na obrázek „Člověka“, tak uvidíte, že ta postava člověka se tam pohybuje jakoby horolezec v komínu, je v pozici rozporu v jakémsi „kanálu“ či „komínu“, směřujícímu odspoda směrem vzhůru a touto symbolickou pozicí něco důležitého vyjadřuje. 
Vzhledem k tomu, že systém Védy a podstata tohoto náboženství je tady u nás neznámá, tak také vědecké interpretace ohledně toho, co se v těchto svatyních odehrávalo, o co se jednalo, jsou velmi legrační. Jde o to, že evropští „odborníci“ neznají ani indický, ani gnostický kult nebeského Člověka, neznají interpretaci síly „vis“, znamenající právě v sanskrtu „roz“ – tedy síly, která se vznáší vzhůru jako orel pomocí odmítání protiv pravé a levé, a neznají ani ztotožnění sómy s býkem, kdy jeho „trojnásobnost“ znamená jednak svatý verš gáyatrí, skládající se ze tří osmislabičných částí, tak také trojí zpívání – ráno, v poledne a večer, takže z toho důvodu nechápou souvislosti a interpretují liturgii v těchto chatal-huyuckých svatyních jako kult Velké Matky Země, kdy tedy ten zobrazovaný „trojnásobný býk“ má reprezentovat samčí pohlavní sílu a Člověk, který je nad ním, má reprezentovat jakoby Velkou Matku, která se tím býkem nechává oplodňovat. 
To je ovšem naprostá fantasmagorie, protože jednak ta postava Člověka nemá vůbec ženské rysy, jednak je nahoře a býk či tři býci jsou dole a navíc to nemá žádné paralely se skutečným uctíváním Velké Matky, o čemž si tady v nějaké příští přednášce budeme také povídat, neboť i toto uctívání má svoji vnitřní charakteristiku a logiku, která osmysluje všechny chthonické rituály. 
Otázka: Podle některých vědců je toto ještě předindoevropská tradice.
Odpověď: Jestliže najdeme někde artefakty, které dosvědčují uctívání trojnásobného býka a horního Člověka, jedná se naprosto zřetelně o rozvinutou védskou liturgii. Jestliže potom někdo uctívá sómu pod symbolem "býčí misky", doložitelné již od 5. tis. př.nl. v Mezopotámii,  či můžeme spatřit na moheňdžodarských pečetích časté vyobrazení býka, který má na krku zvonec a pod tímto zvoncem je obětní pohár či miska, což je právě vyobrazení býka sómy, který zvoní védskými verši, které jsou podstatou pravé oběti, tak podle mě je to indoevropská tradice, protože řeč, která se vztahuje k těmto symbolům a která je jmenuje a vysvětluje, je zcela nepochybně řečí védskou! 
Tyto anatolské svatyně je možné datovat až do 8. tis. př.n.l., takže vidíte, že se pohybujeme opravdu v dávné minulosti. Protože potom kult Člověka nebo popřípadě kult býka, jehož tak dobře známe z egyptské civilizace jako boha jménem Usiré či Osiris a jako býka jménem Apis, Hapi, Serapis, už je tady v Anatolii někdy v 7. tis. př.n.l. přítomen a my ho známe nejen jako obrázek a symbol, ale v dokonalé slovní podobě právě z Védy, tak ta védská tradice je opravdu a doložitelně velmi stará. 
Véda je tedy velmi stará a zachovala se nám díky neuvěřitelné – pravé „kulturní“ – činnosti indické tradice, tj. přechováváním, předáváním všech svatých hymnů jejich učením nazpaměť – recitací z generace na generaci. Bývá členěna do čtyř celků, které se nazývají Rg Véda, Sáma Véda, Jadžur Véda a Atharva Véda, přičemž největší důležitost má Rg Véda, protože je nepochybně nejstarší a nejpůvodnější. Dá se říci že Rg Véda a Sáma Véda jsou textově téměř totožné, protože Sáma to je pouze přezpívaná Rg Véda - ten rozdíl mezi hymny je opravdu velmi malý. 
Jadžur a Atharva Véda jsou již pozdější útvary, takže to tradiční členění na 4 Védy je, řekl bych, až pozdní, sekundární a nedůležité, protože to všechno počáteční, původní a pravé je k nalezení v Rg Védě. Ta bývala členěna do 8 mandal („kruhů“), dnes se člení do 10 knih, kdy každá ta kniha reprezentuje jistý okruh zpěváků nebo tradic, které se těmi zpěvy zaobíraly. 
10. knihu Rg Védy je již třeba považovat za pozdní a řekl bych až téměř neortodoxní, protože jsou tam už pro Indii a pro védantu netypické filosofické úvahy. Kdybych měl říct, kdy vznikla 10. kniha Rg Védy, tak bych ji zařadil do takového  6.stol. př.n.l., protože jsou tam takové úvahy, které se velice podobají starořeckým filosofickým myšlenkovým projevům z tohoto století. 
Ohledně Rg Védy, kterou jsem se zabýval několik let a ještě se jí budu zabývat, protože se pokusím přeložit 9. knihu – Knihu sómy, tak o co se zde jedná? Jedná se o pozoruhodný útvar hymnů opěvujících různě nazývaná „božstva“, nejčastěji boha Indru nebo také boha s názvem Agni nebo Varuna, Mitra aj. Počet hymnů na sómu byl původně 108 a dnes je jich 114, protože 6 hymnů se přidalo již před začátkem našeho letopočtu. 108 je právě proto velebené číslo indoevropské duchovní tradice! Tento počet hymnů považuji i za základní důvod, proč je dodnes na modlitebním růženci 108 kuliček. 
Ohledně údajného védského „polyteismu“ a domnělého „uctívání přírody“ je však potřeba říct, že všechny názvy védských „božstev“ jsou pouze různé aspekty jednoho božského principu, který má svoji charakteristiku, svoje danosti a vlastnosti, a že polyteistická představa interpretační, která nám říká, že ve Védě se uctívala různá božstva, která byste si mohli představit podobně jako v řecké mythologii coby bytosti mužského a ženského rodu s těmi a těmi atributy atd., je představa mylná. Tuto představu opusťte, protože to je dětská představa religiózní, která má co dělat již s velmi úpadkovým stádiem pohledu na „božstvo“ a na Boha Dárce jako takového. 
V případě tzv. védských „bohů“ se jedná o různé aspekty, vlastnosti nebo schopnosti jednoho božského principu, které jsou zde pod různými názvy velebeny. Typické a důležité sloveso, které nám osvětluje celou problematiku, je „namati“ coby „velebit“, „uctívat“, „klanět se“ atd. Jak právě my Češi můžeme velmi dobře rozumět, jedná se o „jmenování“, „nazývání“ jednoho božského principu jménem. které bylo původně pouze básnicko-filosofickým epithetem, tj. přízviskem, označujícím některou důležitou vlastnost Boha – Ducha života.
A právě z těchto různých názvů a jmen nám během věků postupně vznikala již oddělená a emancipovaná „božstva“ už jako samostatné bytosti, jako osoby, a z touto upadlou úrovní se tedy dnes pracuje. Tato úroveň však nemá vědecké oprávnění, protože každý religionista, který studuje vývoj jakéhokoliv božstva a jeho kultu, tak může doložit tentýž sestupný trend v čase – ať již studuje egyptologii nebo staré Máye nebo staré Slovany – všude směřuje kult vždy od jediného k četnému, od duchovního, vnitřního, k zevnímu - směřuje vždy k rozdrobení – „erozi“ a zároveň ke zhmotnění a materializaci, kdy potom jakýkoliv náboženský fenomén – jak bůh sám, tak i celá ideologie a liturgie s ním spojená – nabírá svou fyzickou konkrétní podobu. 
Tak je tomu pochopitelně i s Védou a je to velké nedorozumění, protože materialistický svět – právě proto, že každý vidí pouze tam, kam je sám schopen dohlédnout (člověk, který vidí na metr, tak to je jeho „svět“, člověk, který vidí na kilometr, tak to je jeho „svět“) – vidí také všude jenom materialismus a není schopen zavnímat pravou podstatu duchovního učení. Z tohoto důvodu potom tedy interpretuje i to, co není materialistické a co nevelebí přírodu jako takovou, jako přírodu velebící a jako materialistické učení. 
Proto se můžeme dozvědět dnes téměř ve všech učebnicích kromě těch inspirovaných indickými vzdělanci, že se v případě Védy jedná o „přírodní náboženství“, kdy tito staří indičtí hlupáčci velebili boha deště, boha úrody, protože chtěli mít plná panděra a chtěli si to prostě tady na světě užít, a že tento bůh deště pod jménem Indra, bůh ohně pod jménem Agni, bůh spravedlnosti pod jménem Varuna atd. tvořili „polytheistický systém starých Indů“, kteří byli fascinováni přírodou, přírodními kvalitami, bujnou vegetací a záhadnými hvězdami nad sebou, až upadali do poetického opojení notně podporovaného požíváním jakési omamné drogy jménem „sóma“, a v tomto opojení skládali své hymny. Tak to je asi tak resumé toho, co dnešní materialistická věda říká o Védě. Je třeba se tomu opravdu usmívat a odmítnout to, protože skutečnost byla jiná.

Kdy začíná a končí filosofie
 
Jakmile se řekne slovo „filosofie“, tak už se dostáváme k podstatě problému. Z hlediska dnešního evropského myšlení nám totiž „filosofie“ začíná teprve tehdy, když se vyštěpuje či odlupuje od religiózní podstaty, neboli od spojení s náboženstvím, kdy se „lidský rozum a logika osměluje k samostatným výkonům“ (Hegel v předmluvě ke svým Dějinám filosofie). Z toho důvodu se v každé učebnici v dějinách filosofie dozvíte, že filosofie nám začíná teprve s tzv. přírodními filosofy starého Řecka, Tháletem milétským atd. a že to, co bylo předtím v Mezopotámii, v Indii, v Egyptě, v Číně nebo v Evropě, že bylo „pouhé pohanské náboženství“, neschopné skutečné filosofie.
Na případě studia indické duchovní tradice si naopak zase můžeme právě dokumentovat, jak toto spojení vědy – „Védy“ – a náboženství vypadá a jak toto spojení trvá až do dnešní doby. Protože právě zde máme pevně spojen fenomén filosofie s fenoménem náboženství do jednoho celku, do jednoho komplexu myšlenek a hodnot, a je naprosto nemyslitelné pro vzdělaného Inda tyto dva fenomény od sebe oddělovat, protože podle něj patří k sobě. Celý vývoj postupného odštěpování racionalistické filosofie od náboženství patří už do toho trendu, o kterém jsem mluvil na začátku, do té emancipace světskosti, popř. k zvláštním rysům evropského myšlení a evropské civilizace jako takové, které není tedy možno vztahovat na celou naši planetu. 
Z hlediska tradičního duchovního náhledu na svět dokonce platí, že vydělení filosofie od náboženství je neblahý fenomén, který přímo souvisí s rozvojem nebo emancipací odinspirovaného „světského“ rozumu, o kterém jsem na začátku hovořil. Jedná se tedy o jiný typ rozumu, jiný typ intelektu, který nám zde hovoří, a tento jiný typ intelektu pochopitelně potom má i jiné názory. Právě souboj těchto dvou inteligencí, těchto dvou světonázorů, nám vytváří světové dějiny. O odinspirovaném rozumu si budeme hodně povídat ještě v příštích přednáškách, protože se to týká právě nás, naší civilizace a jejího vývoje, ale dnes se o tom jenom tak zmiňuji, protože dnešní přednáška je věnována seznámení se starou védskou tradicí.
Charakteristika Védy

Teprve skutečné studium védských hymnů, jejich charakteru a smyslu v originále – ve védštině, která se nesmí ztotožňovat s pozdějším sanskrtem – poskytuje takto usilujícímu dostatek informací, aby poznal, co vlastně má před sebou. Jedná se v zásadě o boj těch lidských bytostí, které věří ve Světlo poznání, ve Světlo vědění, a v nutnou a pravidelně udržovanou oběť v podobě recitačního vzývání těch věčných sil, které člověka udělali člověkem, a obávají se Tmy nevědění, vnější síly chladu, mělkosti a formálnosti, která napadá v časových periodách stále znovu a znovu lidský svět a vede ho do záhuby. Základní symbolika vidění světa je ve Védě reprezentována jednak „bohem“ Indrou, Pánem a Dárcem lidského života, a věčným bojem tohoto nutně vroucího a ve varu zrozeného ducha lidskosti s „hadem“ nebo „drakem“ Vrtrou, sídlícím „ve spodních vodách“. 
Vnější sílu chladu a zrcadlového formálního napodobování a zhmotňování, temnoty nevědění a egoismu atd. reprezentuje právě ve Védě „vodní“ živel, který jenom opravdu velmi velmi opatrně bychom měli přirovnávat ke skutečné vodě, protože ta fyzická voda nám jenom pomáhá nebo ti védští myslitelé si jenom pomáhali tímto obrazem „vody“, aby vyjádřili tu neviditelnou a stálejsoucí sílu, o kterou se jedná – mohli bychom ji např. také přirovnávat k síle gravitační. 
Jedná se tedy o duchovní boj, o boj, jak říkali gnostici, „Pána Světla s Pánem Temnoty“, a je to boj věčný, cyklicky probíhající, který přesto v okamžiku, kdyby lidé podlehli fatalismu nebo nějaké danosti tohoto cyklu, tak by nepochybně prohráli. Tento boj musí lidé vést neustále, i v případě, že prohrávají, a jenom pomocí tohoto boje je možné zachovat člověka na této planetě a skutečně lidskou civilizaci. Jakmile civilizace přestane bojovat tímto směrem a začne se orientovat na jiné hodnoty, tak se „potápí do vod oceánu“, tak dochází k „potopě světa“. 
Víte dobře, že tento fenomén „potopy“ je dobře znám, protože je rozšířený po celé planetě téměř ve všech světových kulturách, prostupuje myšlení všech lidí, a je to obraz, který my můžeme právě díky znalosti Védy pochopit ve svém pravém původním významu. Sekundární a nezasvěcené interpretace, že se jedná v tomto rozšířeném mýtu o fyzickou potopu, kdy vody zaplavily souš, a spláchly lidstvo, je interpretace nepochybně vulgární a mylná, protože právě ve Védě můžeme pochopit, že se jedná o duchovní vizi - tj. o zaplavení světa silou vodě velmi podobnou, silou temnot, chladu, nevědění a materialismu, která ruší tradici lidství, protože ruší tradici uctívání Ducha coby dárce života. 
O fenoménech, které prostupují lidské myšlení ve starých mýtech, o tzv. archetypech, si budeme ještě povídat, je to velmi zajímavá otázka, které bych se rád věnoval ve druhé dnešní přednášce, teď bych se toho dotkl pouze v krátkosti, abychom viděli tu souvislost. Mýty indické hovoří o tom, že byla počáteční „hora Meru“ nebo „Sumeru“ obklopená „vodami“ a že zde se zachránil a zachoval život. S tímto fenoménem se setkáme i při studiu řeckého náboženství, kdy se mluví o řeckých bozích zrozených na ostrovech nebo i v mýtech mezopotámských, kde se hovoří o věčném ráji coby o „ostrově Dilmun“ uprostřed vod – je to „místo spásy“, vzpomeňte na náš Blaník a blanické rytíře. Jedná se velmi často v té nejstarší dochované tradici o horu vyčnívající „z vod“, na které sídlí božstvo a tady už vidíte sílu této představy: tato „hora Sumeru“ se nám proměnila v biblické podobě potom v horu Ararat (v mezopotámských pramenech se nazývá buďto Nisir nebo Maša), na které přistává koráb Noeho – zachránce lidského rodu. 
Je potřeba si také uvědomit či vám jaksi přiblížit, že ty staré liturgické společnosti, které byly prostoupeny náboženským životem a náboženským cítěním, tak vlastně žily a existovaly od rána do večera a dokonce od večera do rána čistě jenom liturgicky, tzn. že když se seznámíte s bráhmanskými pravidly, jak má žít zbožný člověk, když se seznámíte podle Avesty s pravidly, jak žil zbožný zarathuštrovec, zbožný párs, nebo když se zkrátka potopíte do této staré doby, ať již v Mezopotámii, Indii nebo někde jinde, zjistíte, že to, co my dnes nazýváme „svobodným životem“ nebo životem jako takovým, tak je pro příslušníka staré liturgické společnosti něco nepředstavitelného a marného, protože on od rána do večera a od večera do rána žil právě skrze to božstvo, která uctíval, byl doslova jeho tělem, jeho „údem“ tady na zemi, tzn. že celý jeho den a všechny činnosti, které tento den konal, byly liturgické. Jak co se týče provádění modliteb, tak různého omývání, pojídání různých pokrmů, pití nápojů i veškeré další „práce“ – ať už na poli, u hrnčířského kruhu, v kovárně, ba dokonce náboženská myšlenka řídila i způsob jeho spánku a sexuální chování. 
Tento fenomén je velmi důležitý - tím, co děláme, na čem pracujeme, tak tím stavíme či budujeme vždy sílu nějakého "boha", dnes např., jak si brzy vysvětlíme, staví celá moderní společnost sílu a velikost boha podsvětí Háda, boha Smrti, nazývaného též "Pluto" - "Boháč". Víte, že tuto starou liturgickou tradici můžeme nalézt ještě dnes v různých „zaostalých a zcela nemoderních“ společnostech a je to velmi inspirující. Např. protože védské „gá“, „gáyati“ (zpívat) a „gam“, „gaččhati“ (jít) je velmi blízko - vycházejí ze stejného kořene, protože véďané svými zpěvy „kráčeli za bohy“ - tak se nám třeba objevuje dodnes fenomén, nejzřetelněji snad zachovaný u některých afrických kmenů, že když se jde, tak se zpívá, bez zpívání se neudělá ani krok, což je pro nás Evropany již nepředstavitelné. Zpívalo se při práci, dokonce ještě naši nedávní předkové zpívali při práci, při jakékoliv činnosti, protože právě původně to slovo a ten zpěv byly výsostnou prací jako takovou(!), ze které se teprve sekundárně vyvinula i ta činnost světská coby její doprovod nebo znázornění – zpívání a posvátná recitace slova byla to ta nejpodstatnější a nejdůležitější činnost ve védském náboženství, kterým naši předci žili. 
Důkazem pro to je právě historie či vývoj védského slovesa "karoti", které původně znamenalo pouze "točit verše", tj. zpívat svaté slovo, a teprve sekundárně začíná v sanskrtu znamenat všeobecně či abstraktně "konat" cokoliv. Je to stejný vývoj, který můžeme doložit i o užívání řeči jako takové! Původně byla rytmická a básnická a volná próza vůbec neexistovala. Všechny vědecké spisy jsou v klasickém sanskrtu psány ve verších! Je tomu tak proto, že se tyto texty učily zpaměti, tj. toto vědecké slovo ještě napodobovalo Védu, ba vlastně patřilo pod Védu jako její rozvedení a pokračování. Teprve v době velmi pozdní, na počátku 2. tis.nl., se objevuje první prózou psaný sanskrtský text - satanský román Dandí, který parafrázuje buddhismus.

Kult slova

Takže my si nejdříve, když se teď budeme zabývat systémem Védy, musíme říct, co to je kult slova. Ten kult slova prostupuje celým védským náboženstvím a je to tedy fenomén, který otvírá oči těm, kteří chtějí vědět, jak vypadalo staré náboženství, jak vypadala stará filosofie. Také si tím odpovíme s definitivní platností na otázku, co to je „árijství“, tolik zneužité německým fašismem, neboť „áryáh“ ve védštině jsou buďto "zpěváci" nebo i jejich "zpěvy" (od slovesa "áryate" - "zpívat", "velebit"), jsou to „ti obětující“ člověku a lidskosti, a toto slovo coby „árie" v opeře se nám udrželo až do dnešní doby. Přesto nevědomost stále mluví o nějaké rasové nadřazenosti a podobných věcech, jedná se však o "ty obětující", "ty zpívající", a zároveň tím také o „ty orající“, tj. ty, kteří rozvírají obě zemské gravitační síly od sebe a vytvářejí tak osvobozený prostor, kde se může uchytit semínko života. 
A právě tímto způsobem nám souvisí árijství i s počátky zemědělství. V řadě indoevropských jazyků je právě slovo „modlit se“ a „orat“ velmi podobné, v latině „arare“ a „orare“, a tato jazyková příbuznost dosvědčuje právě to, že se původně jednalo o jednu činnost a to sice o rozvírání gravitace, otvírání "vězení" gravitace, tak aby život mohl proudit. K tomuto rozevření dochází pomocí „křestu“ nebo třesku, při srážce dvou antagonistických sil světa, realizovaných v lidských ústech coby „vytloukání boha sómy“, který je obsažen ve vytlučeném slovu. 
„Oběť“ ve své pravé védské podobě nebo pravé prehistorické podobě, byla „obětí“ slova („abhyanč“ - „za bohy mířící“) a pouze jenom slova(!), protože slovo, které vzniklo stejně jako celý živý svět a jako člověk sám pomocí třesku, křísnutím – jako když křísneme dvěma kameny o sebe a dojde ke vzniku jiskry a ohně, nebo jako když břinkneme dvěma činely o sebe a dojde ke vzniku tónu – tak takovým způsobem dochází také ke vzniku slova, které v sobě má Světlo ideje, která je božského původu, a pomocí tohoto Světla a pomocí tohoto vykřesávaného ohně právě člověk žije – on je tím slovem, on je vlastně tím Světlem a slovem zároveň! 

Tři principy

Tím se dostáváme k ústřednímu tématu védského náboženství a pravěkého a starověkého náboženství vůbec, kterým byl trojitostní pohled na svět, tzn. poznání, že svět je složený ze tří principů, z nichž dva jsou chápány jako neživé, temné, tvrdé a antagonistické - odtud ta pověstná indická „dualita“ („dvaita“) a věčná ušlechtilá snaha dostat se mimo ni („advaita“) coby základní metoda postupu vpřed či spíše vzhůru. Neustále antagonisticky se srážející činností obou světských sil dochází permanentně ke vznikání principu třetího, který není kompromisem či smíšeninou obou těch principů předchozích(!), ale je zcela novou kvalitou, se kterou je ve védské vizi právě spojován duch života a život jako takový. 
Toto védské poznání mi připadá dodnes velmi inspirativní, protože víte, že dnešní svět nezná tuto trojitostní konstrukci a jestli, tak ve zcela změněné podobě – takové aristotelovsko-hegelovské, o tom bychom si také mohli někdy povědět – a snaží se vytvářet ten „třetí princip“ pouze pomocí kompromisu, tj. jako složeninu částečně přítomných sil duality, tj. „synteticky“, a je to jeden z důvodů, proč se řada věcí nedaří, protože zkrátka jako nemůže být napolovic těhotná žena, tak zrovna tak je pravda jenom jednotná a nesložená z pravdy a omylu, a řešit všechno kompromisem a procenty voličů znamená vlastně pošpiňovat čistotu a důkladnost, znamená to neustále smíchávat hodnoty, které k sobě nepatří, je to ten pověstný český „kočkopes“. 
Z pochopení podstaty védské vize světa teprve také porozumíme, proč nejen indičtí bráhmani ale i v pársové v Íránu měli vždy po ruce liturgický hmoždíř s paličkou, jejichž činností doprovázeli své obřady vyvolávání posvátného slova, a proč dokonce ten párs pomocí paličky a hmoždíře, jak jsem nalezl v knihách, svolával věřící k obřadu, ke čtení Avesty. Ten hmoždíř s paličkou reprezentoval totiž ty dvě „kamenné“ síly kosmu, pomocí jejichž srážení dochází ke vzniku ideje, mysli a „tónu“ života jako takového. 
V pozdějším filosofickém stádiu indické kultury, ve filosofii sámkhya, se začaly tyto síly nazývat tamas a radžas, ale tady ve Védě se nazývají „nebe a země“ („dyávaprthiví“), a ten svatý prostor života je ten prostor právě mezi Nebem a Zemí (védsky „antarikšé“), je to prostor rozevření pomocí „křtu“, prostor Světla a síly poznání, která se dokáže ubránit nebo vymanit oběma těm ve své podstatě neživým mocnostem. 
Védský člověk však obě tyto síly nehaněl(!), protože věděl, že se sice jedná o dvě dnešním slovníkem řečeno „extremistické“ síly (védsky „araní“), které jsou velmi nebezpečné, ale zároveň věděl, že právě pomocí jejich stálého střetávání, pomocí jejich války dochází k probuzení člověka, dochází k věčnému oživování a probouzení lidského myšlení. Proto je naopak uctíval, nazýval je termíny např. „ródasí“ („dvě naříkající rodičky“), „naptyá“ („dvě dcery“), nebo jim říkál „pášyá“ („ty spoutávající“) a jedná se tedy o dvě síly, mezi kterými dochází ke vzniku života. 
Vidíte tedy, že má ten "pašijový proces" křesťanský nepochybně daleko starší historii, než jak nám líčí katolická církev. Je to slovo indoevropského původu a celý pašijový proces byl znám a byl podstatou védského náboženství jako proces životadárný, který rodí člověka a život na zemi pomocí třesku, toho křísnutí. Stejným způsobem viděli a popisovali také véďané samotnou činnost zpěváka, který liturgicky „krmí“ („oživuje“, „staví“ – védsky „stavíti“) bohy svými zpěvy, kdy obě čelisti lidských úst („hanú“) jsou „křesacími kameny“, které napodobují činnost obou kosmických sil „Nebe a Země“ a kde jazyk „džuhú“ mezi nimi kmitá jako praporek nebo jako plamen ohně a pomáhá modulovat toho „posla“ („posilu“), kterého védský zpěvák posílá na posílení Boha – Dárce života. 
Čili vidíte, že ten „pašijový proces“ je možné chápat v několika úrovních, ale ty dvě podstatné jsem vám řekl, totiž filosoficky nebo duchovně coby střet dvou věčných principů, dvou světů, mezi kterými dochází ke třesku a ke vzniku kvality třetí, což, když je ve hmotě uskutečňováno  pěveckou činností jako pohyb obou čelistí, tak v ústech dochází ke vzniku slova, které je právě božského původu, protože v sobě obsahuje už svým způsobem vzniku ideu osvobození. 
„Idea“ znamená řecky „světlo“ a tím je určeno, že se člověk nemusí a nemá jako zvíře plazit po zemi, je totiž jinak orientován - nejen horizontálně ale právě i vertikálně - a to slovo, ta „idea od boha“, obsažená ve slovu, ho doslova „staví“ a naplňuje, aby se vzpřímil a aby se pozvedl nad celý zvířecí svět. Z tohoto důvodu právě na rozdíl od člověka se dodnes v sanskrtu „zvíře“ a všichni tvorové, kteří se pohybují pouze horizontálně, nazývají, budete se to učit, „tíryanč“, tzn. pouze „horizontálně se pohybující“. 
Jak důležité pro tu starou dobu bylo to, že člověk vznikl a realizoval se pomocí slova, které je božského nebo světelného původu, dokládá pravěká a starověká umělecká produkce, nalezená archeology na četných místech na světě. Jedná se buď o antropomorfní nádoby, kdy se snažili pravěcí nebo starověcí lidé zobrazit to, že jsme to slovo, že jsme prostoupeni tím vykřesaným tónem a světlem a jenom pomocí nich žijeme – tzv. „živým duchem“ - anebo pomocí všelijakých jiných grafických znázornění člověka jako např. sluneční kotouč s nožičkami a s mečem, jako tomu bylo v případě Řeků na vázách z geometrického období anebo u severních Skandinávců. 
Např. zde vidíte fotografie kreseb na kameni z naší letní návštěvy ve Švédsku, v Bohuslanu (velmi švédské jméno, že!), v lokalitě Tanum (připomínám, že „tanus“ znamená právě védsky „tón“, který nese svět, v pozdějším upadlém sanskrtu již právě jen „tělo“), kde je člověk zpodobňován jako slunce. Ještě my ho držíme, to slovo „tón“, v původním slova smyslu, Němci už z něj chthonicky zrcadlově odštěpili druhý význam „der Ton“ coby „hlína“. 
To zobrazení lidí jako zpívajících nebo tónem naplněných obětníků, kteří skrze slovo žijí, slovem krmí bohy, vám tady můžu ukázat ze skandinávského naleziště Tanum. Jsou to památky z 2. tis. př.n.l. Tady vidíte ze staré Mezopotámie nález zvonu neboli „křesadla tónu“, tady je významné mezopotámské vyobrazení slova v podobě „sekery“ či „meče“, který vytepává nebo rozráží gravitaci a dává vzniknout životu – právě jako symbolů boží síly se později sekery nebo meče začalo užívat i fyzicky. 
Jako další příklad téže filosofie se zde podívejte na velmi staré vyobrazení řeckých lidí, vojáků v podobě slunečního ozbrojeného kotouče. Tak vykrystalizovala i slavná řecká labrys, ta dvoustranná sekera. Vidíte, že řečtí vojáci jsou zobrazování coby ta dvousečná sekera a to znamená, že ta „posvátná sekera“ není nic jiného, než právě slovo(!), které se šíří na všechny světové strany, nebo lépe řečeno, které „seká“ na obě strany, doprava i doleva, a vytváří tak prostor člověka - že je to totéž, co východní "vadžra"! 
Takže podstatou původní védské a všeobecně indoevropské liturgie byla trojitostní vize světa, bylo to křesání slova či Světla poznání coby ducha života - byl to "pašijový proces", při kterém se slovo rodí jako "syn Člověka" v "jesličkách", které se nazývaly "drónam" (ze kterého vzniklo potom ve všech indoevropských řečech zastoupené slovo "trůn", řec. "thronos", něm. "der Thron", angl. "the throne" atd., anebo se nazývají tyto jesle "pavitram" (doslova "čistidlo" či "pročišťovadlo" nebo též právě "zpěvadlo") - a že se u těchto termínů původně jednalo o zpěvákova ústa(!), a vy víte, že tato vize byla v přeneseném a pozměněném slova smyslu již dávno materializována (král sóma "sedící na trůnu" a vládnoucí lidskému světu) a že se nám objevuje i jako základní myšlenkové dědictví nebo vybavení našeho monarchismu  v podobě inaugurace krále „na trůn“ a jeho posvátnosti či božskosti. 

Sóma

Největší pozornost věnovala védská liturgie „božstvu“ - obětině, které se právě nazývalo sóma, a které dalo základ všem pozdějším mýtům a představám o „nápoji nesmrtelnosti“. Sóma byl „amrtam“ („to nesmrtelné“), nektar, kterým se živí bohové, které skutečně védští pěvci zvou ve svých zpěvech „na hostinu“, při které jsou „napájeni“ – blízkost slovesných kořenů „pít“ a „pět“ je reliktem tohoto védského dědictví. S „posvátným pohárem sómy“, ze kterého pijí bohové, se pak můžeme setkat nejen v literárních tradicích ale i v muzejních sbírkách po celém světě díky četným nálezům archeologickým jak v řecké kultuře, tak i u všech ostatních indoevropských národů, včetně Slovanů. 
O co se však jednalo? „Sóma“ je ve Védě "átmá yadžňasya púrvyah", "duchem oběti od počátku", světelná či božská podstata či "obsah" právě narozeného („vykřesaného“) slova, kterým zpěváci velebili (tj. oživovali, krmili, zvětšovali, posilovali, těšili ) bohy. Dá se říci, že celá naše původní řeč se vyvinula z nazývání („jmenování“, tj. uctívání - védsky „namati“) a oslavy tohoto zázračného božstva života, rodícího se srážkou mezi dvěma protivami(!), božstva, které ve Védě mělo stovky názvů! 
Mezi nejznámější patří „hari“ („ten hořící“), „kršna“ („ten vykřesaný“), „pavamána“ („ten zpívající“), „apám napát“ („syn horních vod“), „agni“ („ten žhnoucí“) nebo „indu“ („jiskra“), po kterém se dodnes Indové jmenují, „madhu“ ( „ten sladký“ - dnešní „med“ a zároveň „ten uprostřed“ – „madhye“), nebo potom „vršan“ („ten dštící“, či „ochránce volby“ v přeneseném významu potom „býk“, anebo „rádžá“ („ten zářící“, později „král“) atd., atd.
Celá védská liturgie měla potom ten smysl, že zúčastnění zpěváci toho „boha sómu“ coby nového právě narozeného „Kršnu“ – „Krista“ svým zpěvem rodili, zvětšovali, podporovali, živili, rozpalovali, abych tak řekl, „vařili“ („šrínanti“). A oni tam v těch zpěvech zpívají, že „vaří dítě“ („šišum šrínanti“) nebo ho „pečou“, aby ho mohli, až bude dopečené a dovařené, poslat jako pokrm „bohům“, že ho „oblékají do veršů“, „obtáčí rýmy“ („pari gavyáni avyata“). 
Z tohoto důvodu až dodnes ještě přetrvala tradice zavinovaček a poměrně dost nesmyslného obtáčení malého mimina kolem dokola pruhem látky, i když vhodnější by byl pochopitelně jiný způsob, nebo tradice oblékání indických žen do sárí atd. Patří sem i evropská tradice paličkování, kdy se „v jesličkách“ „zdobí“ stále otáčený válec ozdůbkami z nití.
Jak bychom si měli představovat tu dávnou „liturgii sómy“? Na místě nazývaném „védi“ („místo vědění“), v kruhovém prostoru, zpěváci zpívali nebo recitovali verše, a tak rozdělávali duchovní „oheň života“ a zároveň také jeho symbol a spodní hmotnou nápodobu - oheň fyzický. Dělo se tak zase liturgicky, tzn. pomocí dvou dřívek nazývaných „araní“ („extrémy“ by se to dalo přeložit), kdy se roztáčí a vzniká mezi dvěma dřívky oheň – agni coby symbol toho skutečného vnitřního ohně a probuzení člověka. 
Vidíte, že se při výkladu liturgie budeme stále pohybovat v duchovní škole, to jest budeme pracovat se dvěma rovinami. Jednak tu máme rovinu filosofickou, duchovní, tzn. myšlenkovou, a pak máme symbolickou liturgickou nápodobu, jakousi pantomimu všeho toho, co ti lidé říkají a jak myslí, v rovině hmotné. Tyto dvě roviny musí být zachovány. Jakmile bychom tu duchovní neboli ideovou rovinu škrtli a vycházeli jenom z té hmotné, tak se dopustíme grandiózního omylu, ke kterému právě vždy dochází, kdy se předsunuje před myšlenku čin a hmota, a vše se potom interpretuje tak, že účelovou fyzickou prací bylo nejprve něco vyrobeno či zhotoveno z hmoty a toto něco dostalo teprve později „filosofický“ anebo „duchovní“ rozměr. 
Avšak právě Véda a její texty dosvědčují omyl materialistické interpretace – celá tato nejstarší dochovaná indoevropská liturgie byla výsostnou liturgií ducha života obsaženého ve slovu, které, samo božského původu, je navraceno k původci – Bohu jako ozvěna či jako jediný způsob komunikace s Ním. Liturgie vykřesávaného slova tak plní ve védském systému stejnou funkci jako např. dnešní spalovací motor u auta, které se pohybuje silou třesku stále kupředu. Ve Védě se však nepohybujeme horizontálně, ale vertikálně – vzhůru!
Celá védská trojitostní interpretace světa, složeného ze tří věčných principů, se promítá i do védského učení o konstrukci samotného slova. Ten, kdo rozumí této vizi zrození slova, ten kdo ho zná, tak ten zároveň se stává i filosofem. Podle tohoto prastarého učení se slovo skládá ze dvou "konsonant" a ze "samohlásky" mezi nimi, čili je to trojitostní konstrukce: souhláska, samohláska, souhláska. Přičemž obě souhlásky jsou považovány za ty dvě „kamenné“ či života neschopné avšak roditelské síly kosmu („dyávaprthiví“) a samohláska, zrozená srážkou mezi nimi, je považována za samonosný tón a za ducha života samotného, díky kterému „konsonují“ i konsonanty, které svou srážkou daly samohlásce vzniknout. 
Čili slovo má ve Védě tuto křestní či křísící a „dynamicky roditelskou“ konstrukci. Na rozdíl např. od semitských jazyků, které za základ slova považují tři konsonanty a samohlásky mají za nic, tu máme před sebou i za sebou tradici indoevropskou, která nemá tu zemitou "stavitelskou" vizi, ale vyzdvihuje duchovní původ života. Z tohoto důvodu právě i ti zpívající, ti kteří obětují denně třikrát - ráno, v poledne a večer – slovo živému božstvu, které jim samým dalo vzniknout, se nazývají také právě „vayas“, což je jednak plurál od slova „vis“, tedy „síly“, ale také zároveň „pěvci“ a „ptáci“, a ne náhodou i zájmeno „my“ ve védštině a sanskrtu zní „vayam“, velmi se podobající tomu slovu „vayas“ – pěvci, ptáci. 
Zároveň také všichni ti, kteří se neúčastní obětí, tj. nerecitují Védu, jsou ve Védě nazýváni „ti, co nepracují“ („akurvan“), jak říkají: „dásáh akurvan“. Ti „dásové“ – ďasové, kteří se neúčastní árijské činnosti, toho křesání slova a zpívání a rozšiřování boha Světla, tak ti jsou považování za nečinné, což je na dnešní poměry zábavné, protože jakákoliv světská činnost, která směřovala k hmotnému obohacení, obchod nebo jakékoliv stavění domů, tak z hlediska Védy je to nečinnost sama. Úhlavní nepřítel v tomto světě, kde bůh Indra stále bojuje s hadem Vrtrou, nepřítel člověka jako takového, se nazývá ve Védě buď „dásah“, náš dnešní „ďas“, anebo „páni“ („ruka“, která bere), obchodník či „ten, který stále počítá“, jak se píše ve Védě, ale hlavně „který neobětuje“.
Otázka: Neznamená snad slovo „dása“ sluhu?
Odpověď: Ano, dalo by se to tak říci, protože ti, co obětují, si vypracovávají svojí obětnickou činností svobodu od světských sil, a ti, kteří neobětují, jsou sluhové světa. Nebo je možná i druhá „historická“ interpretace, že totiž védská společnost si podrobila nevédské obyvatelstvo.
Víte, že i dnes platí, že člověk, který se vymanil z otrocké služby dnešnímu světu a jeho moci, tak může nahlížet i na ty dnešní „sluhy“ – „dásy“ –  stejným způsobem. Většinou jsou to bytosti, které právě nic jiného než svět a jeho moc neznají – jsou „bez sebe“, bez vnitřního Člověka, a právě proto(!) má pro ně svět a jeho moc nejvyšší autoritu. Proto také vždycky okamžitě a servilně provádějí příkazy nového pána, ať jsou jakékoliv. To je světská moudrost a její hranice. Ten, kdo brání vnitřní hodnoty člověka a je stále stejný, a zpěčuje se kvůli tomu poslechnout „Světapána“, je podle ní hlupák, idealista či naiva, protože „jde hlavou proti zdi“ – za rakouského mocnáře, za Masaryka, za Hitlera, za Stalina nebo za Havla a jeho servility vůči Američanům atd.  
Světští lidé naopak počítají s tím, že ať už přijde kdokoliv, tak se honem převléknou do nového kabátu a budou vykonávat nové rozkazy. V Čechách jsme zažili za posledních sto let několik takových společenských změn, kdy jsme mohli tento typ bytosti, nazývající sebe sama "člověkem", dobře pozorovat. Tyto bytosti nás lidi velmi mučí, neboť v úpadkových dobách, jako je ta dnešní, ovládají celou společnost, a proto si myslím, že tato védská filosofie zdaleka není otázkou pravěku, ale že je to filosofie věčná, věčně podnětná, věčně inspirující. 
Do tohoto bloku o Védě bych řekl ještě něco o vývoji slova. Mám o tom také kapitolku v Kořenech. To „slovo“ – védsky „brahma“ – slouží totiž podle védské filosofie jako médium, které nás spojuje s „bohy“, protože obsahuje ideu, a idea je božského původu. Proto oni také o sómovi zpívali „bůh kráčí mezi bohy“ („dévéšu déva íyaté“) a my se můžeme dohadovat, zda to znamená, že bůh (sóma) kráčí směrem k bohům (Mitra, Varuna atd.) nebo jestli mezi bohy (tj. verši) již je. 
Z Védy je zřetelně znát, že samo slovo vzniklo jako liturgický útvar, že jeho původ není náhodně pozemský, ale duchovní. Co to znamená? Kromě již zmiňovaného původu slova křesáním a konstrukce samotného slovního kořene ze dvou souhlásek a jedné „nosné“ samohlásky uprostřed, dává celá řeč jasně znát, že vznikla v rámci gnostického osvobozovacího procesu, že je „orlem“, který má člověka mentálně pozvednout z bídy zvířeckosti a věčného sváru duality do bezoblačných výšin, kde panuje bezčasí a kde proto není ani smrti. Celá naše nejstarší řeč mluví pouze o jediném – o osvobození z vězení, do kterého jsme upadli díky neprobuzenosti a nevědění, díky kterým jsme se stali hříčkou v rukou Pána času a smrti! 
Kupodivu je to tak, že přestože stále mluvíme o „vývoji řeči“ a o „vývoji civilizace“, tak v případě lingvistiky je to obráceně! Védština a sanskrt jsou vlastně nejrozvinutější a nejkulturnější indoevropské řeči, a to co nám dnes zbývá, tak to jsou vždy buď částečné nebo úplné atrofie původního smysluplného gramatického a hláskového systému, který považoval slovo za „posla bohů“ - o samotné proměně významu slov ani nemluvě. Jak co do množství hlásek, tak i do množství gramatických tvarů jsme dnes značně ochuzeni. Já toto probírám na úvodních hodinách sanskrtu, takže jen tak v krátkosti pro ty, kteří to ještě neslyšeli – především se zmíním o smyslu a filosofii „středního rodu“.
To, že původní plnohodnotný hláskový systém, který na rozdíl od dnešní abecedy měl svůj smysluplný řád a „hlavu a patu“, do dnešní doby velmi atrofoval, a že gramatické tvary nám během „vývoje“ řeči tolik upadají, já přičítám postupnému ochlazování, tj. vítězení vnější chladné síly, o které právě véďané hovořili jako o největším nebezpečí pro člověka a lidskou civilizaci. Právě z tohoto důvodu nám slovo postupně tuhne a tvrdne, a přestane se ohýbat, přestane být flexibilní, tj., jak říkají lingvisté, přestane mít flexi. Takže toto tuhnutí slova je doprovázeno postupnou ztrátou gramatických tvarů, můžeme si všimnout, že třeba časování slovesa se nám značně zjednodušuje, že přestávají existovat různé způsoby slovesné, kterých má védština celou řadu, jako je desiderativum, intensivum, optativum apod. a tento ochuzovací proces, kdy třeba u podstatných jmen dochází k totální atrofii flexe, tj. pádů, což ještě není tak zřetelné u slovanských jazyků, ale když opustíme tu slovansko-litevskou větev a věnujeme se studiu románských nebo germánským jazyků, tak víte, že tam to ochuzení je veliké. 
Ale to, co je právě zajímavé i filosoficky a religionisticky, je opuštění či ztráta „média“ – „středního rodu“ u substantiv i u sloves. Tato ztráta media – „prostředníka“ – nám už oznamuje významnou změnu, ke které ve funkci slova došlo. Slovo přestalo být komunikačním prostředkem s bohem či s bohy a začalo plnit funkci světskou. Víte, že některé románské jazyky italština, španělština, francouzština nemají střední rod u substantiv, angličtina má vůbec vnímání rodů potlačené, takže tento fenomén ztráty středního rodu u podstatných jmen je významný. Souvisí totiž přímo s celkovým vývojem ztráty toho trojitostního pohledu na svět, souvisí se ztrátou filosoficky či duchovně vytvořeného „prostoru středu“, který byl u našich předků posvátný a nejdůležitější, souvisí s opuštěním duchovního rozměru člověka a jeho kultury. 
Védština a sanskrt a např. i stará řečtina měly však také střední rod u sloves. Ten se nazývá v indické gramatice „átmanépadam“, átmanový krok. Je tomu tak proto, že původně označoval takovou činnost, která byla zaměřena na átmana, tj. vnitřního Člověka v nás, a Jeho kultivaci. Tímto termínem ale nemysleli naši předkové „sebe sama“ ve smyslu „tato bytost“, ale mysleli tím jednu stejnou podstatu věčného Člověka v nás, která při jeho kultivaci a vypěstování z nás teprve člověka dělá. 
Tento gramatický „střední rod“ činnosti byl v rámci celkové ztráty duchovní kultury opuštěn a nahrazen v novodobých indoevropských jazycích zvratným slovesem, které však funkci a význam átmanového rodu pouze simuluje a převrací: „učím li se“, „nudím li se“, „bavím li se“, konám tak jako konkrétní osoba, jako vyčleněná entita, která si není vědoma společného vnitřního Člověka s jeho danostmi a závažností, jsem to již jen „já“ v egoistickém a neduchovním slova smyslu(!), který chápe celou v Indii dodnes dochovanou a uctívanou školu o „pravém já“ právě nedostatečně, ne-li úplně obráceně. 
 V učení o átmanu – „duchu“ v nás - nejde totiž o posilování „já“ („ahamkára“), ale naopak o jeho úplné vyhlazení a potlačení, a nahrazení tím Člověkem, nazývaným v sanskrtu „puruša“ či „átman“, který je zcela jinak „sobecký“, nežli naše vlastní sobecké „ego“. Překračuje totiž pomocí vnitřního poznávacího procesu hranice těla a pronikáním do podstaty světla mysli a božské Úplnosti ruší omezenost, částečnost a „protivnost“ jednotlivých subjektů, aby tak dospěl k samé podstatě lidství a filosofie.  

2. část – Vývoj slova

Než začneme vlastní téma, chtěl bych doplnit, co jsem tady již vysvětloval o procesu odštěpování sekundárních řečí nebo „posvětšťování“ původní védské řeči. Je to pro mě fascinující fenomén, protože právě védština jako jediná řeč spolu se sanskrtem vytváří živý proud jazyka nebo jazykovou tradici, kterou my můžeme pozorovat téměř od jejího zrodu až po zánik. Nikde jinde tuto možnost nemáme, neboť jak starořečtina nebo latina s následnými potom románskými jazyky, anebo staroslověnština a ostatní slovanské jazyky, tam všude se už setkáváme na nejstarší úrovni s poměrně rozvinutým jazykem sekundárního a již posvětštělého stádia, kdežto v případě védštiny a sanskrtu máme k dispozici vývoj, který trval mnoho tisíc let, a kde máme hojně zastoupenu jeho počáteční liturgickou nebo náboženskou fázi. Jenom zde ve védštině(!) tedy můžeme pocítit a pochopit příčinu vzniku lidského slova!
Takže my můžeme na historii této nejstarší řeči a na jejím dlouhém „vývoji“ až ke smrti, ke které došlo teprve ve 2. tis. n.l., studovat všechny důležité změny ve smyslu slova a v gramatice, ke kterým postupně došlo. Přestože ještě dnes hovoří několik milionů Indů konverzačním sanskrtem a spousta Indů používá sanskrtské mantry a učí se je nazpaměť, tak už je to něco takového, jako byla latina ve středověku, tzn. uměle udržovaná liturgická řeč, která ztratila svého živého nositele ve smyslu společensky vysoce uznávané skupiny bráhmanů, kteří tuto řeč pěstují, a obyvatel nebo národa, který tou řečí denně hovoří. 
Když hodnotíme literární památky, tak jak se nám dochovaly od védských hymnů až po současnost, tak můžeme také sledovat, jak uvnitř posvátného jazyka stále dochází ke změnám, k posunům ve významu jednotlivých slov, které jsou nesmírně zajímavé. Protože stejně jako védský jazyk, který byl ještě bohatší a flexibilnější nežli pozdější sanskrt, tak stejně tak všechny pozdější fáze jsou zajímavé v tom smyslu, že nám řeč stále "tvrdne" a "kornatí" i v rámci sanskrtské slovní zásoby a gramatických pravidel, a mění se vyumělkovaností a jakousi takovou zvláštní hrátkovostí. Úpadkoví sanskrtští autoři 1. tis.nl. se snažili psát třeba literární příběhy, které se daly číst jak zepředu tak zezadu. To je dokladem, že už zkrátka ta síla, která nepracuje na poznání samém jako hlavním úkolu, se zmocnila té řeči a postupně ji zničila.
Dalším významným fenoménem „vývoje řeči“ je jeho postupné oddělování od rytmu a teploty. Védština i starý klasický sanskrt jsou ještě plně vázány na rytmus a hudbu. Všechna stará díla, a to včetně pojednání o astronomii, zákonech či gramatice, jsou psána ve strofách, tj. „řečí vázanou“. Tak jak ubývá vroucnosti a teploty, tj. varu, který byl rodištěm řeči samé, začíná se teprve objevovat próza – studená vychladlá forma řeči, která je projevem studené vychladlé bytosti – z hlediska védského zřece již ne člověka, ale démona. 
Je důležité vědět, že první světské(!) dílo v sanskrtském jazyce je Ašvaghóšovo veršotepectví o Buddhově životě, které jsem měl tu čest přeložit poprvé do češtiny, pocházející asi z 2.stol. n.l. a první dílo v sanskrtské próze pochází až ze 12. stol.n.l. a je to román Dandí – úžasné dílo pekelníků, velebících zlo a ničemnost jako užitečné ba spásné lidské vlastnosti. Řeč se nám tedy postupně roztéká nejen mezi nezasvěcený lid, který postupně mění významy slov, ale i do zchladlé formy, a původní svatou řeč bráhmanů používají již i darebáci. Jakési pokračování tohoto obrovského procesu zkázy bych viděl v současnosti ve snaze naučit i stroje mluvit – v "řeči počítačů". Veškerý zbytek života a vroucnosti, hudebnosti a "okřídlenosti", který ještě zbyl v naší próze, je tak definitivně vytěsněn a „řeč“ se stává mrtvou „kovovou“ řečí pragmatismu, utilitarismu a matematiky. 
Ohledně chronologie indických spisů, pro ty z vás, kteří nejsou obeznámeni – Véda je dávnověk či prehistorie, další vrstva – upanišady, to je začátek 1. tis. př.n.l., tj. ty předbuddhistické upanišady. Rozlišují se předbuddhistické upanišady a ty ostatní, pozdější, některé již novověké. Ty předbuddhistické jsou ale nejzávažnější a také nejzajímavější. Jsou totiž ještě svázané se starou védskou tradicí. Existují ale upanišady z 1. tis. n.l., jsou upanišady dokonce po r. 1000, ze 17. stol. n.l., kde se už jedná o nápodobu nápodoby nápodoby, která má již jinou náboženskou orientaci – nový upadlý náboženský směr, který je možné trochu nepřesně nazvat „šivaismus“, vyznačující se proměnou podstaty uctívaného Boha. Jestliže tedy nějaké literární dílo nese název „upanišada“, tak to ještě neznamená, že máme před sebou pravý zdroj vědění. 
Ale zpět k vývoji řeči. Původní védské liturgické slovo – „brahma“, které vytrysklo v podobě různých názvů sómy a opěvování boha sómy a všech zářících mocností světa ducha a myšlenky, tedy tzv. „božstev“, mělo obrovskou flexibilitu a příbuznost mezi jednotlivými slovními kategoriemi. V této prvotní fázi není žádný problém udělat ze slovesa podstatné jméno, tam se nepozná adjektivum od substantiva, tzn. že jenom podle gram. tvarů nebo podle smyslů jednotlivých vět přeložíme to slovo jako adjektivum nebo jako substantivum. Gramatika zde slouží náboženské a filosofické myšlence. 
Z tohoto flexibilního stádia se potom vyvíjí stádium klasické či normalizační, kdy se zformovalo to, čemu dnes říkáme sanskrt, a to gramatikem Páninim, někdy snad kolem 4. stol. př.n.l. Tehdy došlo k etablování nebo znormování sanskrtu, tak jak se to od té doby učí dodnes. Jeho učebnice se také dodnes zachovala, je veršovaná, psaná ve strofách, a dodnes platí Pánini jako nejvyšší autorita ohledně gramatiky sanskrtu a podle něj se vyučuje. 
Už i v Pániniho gramatice můžeme zaregistrovat důležitou změnu ohledně flexibility slov, která se zmenšuje, a řeč začíná kornatět a tvrdnout – sloveso ani podstatné jméno již není schopno se projevit ve všech třech rodech, sloveso většinou ztvrdlo buď v mediálním rodu nebo v rodu aktivně-pasivním, rovněž tak podstatné jméno dostává svůj tradiční nezaměnitelný rod, a tak ta úplnost a smysluplnost védské koncepce se nám začíná vytrácet. 
Přerod té řeči bych chtěl demonstrovat dvěma takovými základními fenomény. Tím bych pro dnešek s výkladem vývoje indoevropské řeči skončil. Naše řeč tedy původně vzešla z jednoho liturgického zdroje, který si byl vědom božského či nadpozemského původu myšlenky a my můžeme dnes po mnoha tisíci letech vývoje sledovat, jak slova a jejich významy postupně ztrácejí svůj kontakt s Původcem, jak ztrácejí „křídla“, to jest vnitřní Světlo a nasměrovanost k probouzení člověka ze spánku nevědění, jak tuhnou v praktickém světě, v praktických sekundárně vzniklých významech, ve „spodních vodách“, kde dochází k přenosu původního významu slova, který byl gnostický, na význam nový – ryze již praktický a materialistický.
Úpadek původní řeči je možné rozdělit na dva základní fenomény. Jednak se slovo proměňuje co do hláskové vybavenosti, stavby a flexe – „chudne“ - až je po několika tisíciletích k nepoznání obroušeno, což ničí původní geniální stavbu védských tvůrců, která již svou strukturou hlásek a jejich vztahy poukazovala na smysl toho určitého kořene. Hláska dž například poukazovala vždy na zrození života, hláska t či d zase na hmotu, vztah čistých a přídechových 2. konsonant v kořeni (např. mit - mith, mat - math) vytvářel důležitou protipozici příznivého a nepříznivého, totéž vztah dentál a cerebrál u druhých konsonant ve stejně znějících kořenech (např. pan - pan (cer.), pat - pat(cer.), vid - vid(cer.), man - man(cer.)). Zborcení původní hláskové soustavy především pak zničilo důležité vztahy mezi slovesy, které původně poukazovaly na souvztažnost významu různých dějů nebo činností (např. gá - jít, zpívat, džan, džňá - rodit se, poznávat, su - sú - křesat, rodit, pá - pít, pět, chránit, atd.
Druhý směr zkázy, nazývaný „vývojem“, se odvíjel tak, že slovo samo se nemění, ale postupně se začíná význam slova přenášet na úplně jiné činnosti či objekty. To je proces obrovsky zkázonosný, protože jestliže k takovému procesu došlo už někdy kolem roku 0 nl., a my čteme Védy, které jsou o mnoho tisíc let starší, tak pochopitelně jsme naprosto svedeni na scestí v interpretaci toho textu(!), protože vlastně čteme něco úplně jiného, něco, co původní autoři vůbec nemysleli. 
Uvedu pár příkladů, abych tento proces dokumentoval:
Slovo „arka“ původně znamenalo védský verš, svaté „slovo“, od kořene „rč“, „rčati“ – „říkati“. Potom význam přešel symbolikou svatého slova plujícího za bohy na „loď“ či „plavidlo“, vzdušné jakési „vznášedlo“, a toto druhé stádium známe v podobě „archy Noemovy“, kdy se však jedná už nikoliv o duchovně chápanou „loď spásy“ v podobě svatého hymnu, ale o konkrétní loď fyzickou, která pluje po vodě za spásou. Třetí stádium, zjistitelné v textech úpadkového období po roce 1000 nl., nám potom slovem „arka“ začíná označovat „ztopořený mužský úd“ jako svérázně, totiž pouze vegetativně chápanou „spásu“ či „směřování vzhůru“. 
Pak tu máme např. slovo „šástram“ a jeho zajímavý vývoj. Původně znamenalo jednoznačně poučující a slavnostně říkané „védské slovo“, které štěpí síly gravitace a vydobývá „proudy mléka ze skály“, popřípadě napájí Indru, aby zahnal či zabil draka Vrtru. Z tohoto důvodu začíná ovšem od jisté doby znamenat toto slovo „šástram“ také "zbraň", duchovní „meč“, a později i meč kovový. Takže „slovo“ a „meč“ patří původně k sobě(!) a my uvidíme během povídání o historii symbolů, že to není vůbec nic náhodného, ale naopak tradičního a obvyklého.
Právě seznámení se s Védou nás přivádí k přesvědčení, které na svých přednáškách a v knížkách také prezentuji, že celá lidská civilizace, celá hmotná kultura se všemi svými činnostmi, se vyvinula právě z této prastaré védské liturgie slova a že všechny kulturní i výrobní činnosti, které my známe již jako praktické činnosti lidí pravěku a starověku, byly vlastně ve svém zárodečném stádiu pouze liturgickými činnostmi, které symbolicky doprovázely původní liturgii slova anebo se z ní vyvinuly jako pantomimická nápodoba duchovního smyslu obřadu. 
Mám zde na mysli především tak známé činnosti jako je orání země pluhem, setí zrna, mletí zrna na mouku a pečení chleba, dále tkaní látek, točení nádob a jejich zdobení, paličkování, ale i např. točení těla při tanci, pití alkoholu z poháru, obtáčení se zdobenou látkou – to vše a mnoho dalšího se vyvinulo z původních náboženských symbolů a ceremonií na oslavu životadárného boha sómy. To nejdůležitější potom – stejným způsobem(!), tj. jako liturgický instrument par excellence, se zrodila a vyvinula i naše řeč. Jakým způsobem se potom začala formovat hmotná kultura si můžeme ukázat na příkladu používání zbraní. 
Dá se doložit, že právě „meč“ („šástram“) znamenal původně "slovo" (šástram), pomocí kterého tepáním veršů zpěváci rozřezávali či otvírali „Vrtrovu skálu“ (tj. mrtvou gravitaci hmoty), kde byly uvězněny „životadárné proudy“, a právě proto se ten kovový meč – zbraň vyrobená nápodobou jako liturgický nástroj, který chce využívat „boží sílu“, také - stejně jako božský a neporazitelný sóma ve verších – několikrát (nejlépe 3x) „tepal“ a žhavil, protože to tepání kovu zde napodobuje tepání slova jazykem („vip“, „vipra“ - „ten, který rozvibrovává“ coby „kněz“, a sloveso „tapati“ ve smyslu „žhavit“ či „vařit píseň“).
Dá se doložit i to, že právě ty prastaré meče jsou podle asijské tradice bimetalické či trimetalické podstaty, což odpovídá védskému učení o slovu. Dá se doložit potom i podle pozdějších textů, že jak Indové, tak i staří antičtí gnostici si hrají s oběma slovy a častokrát právě v rámci jedné věty schválně zamění smysl slova „śástram“ coby „slovo poznání“ a pak coby „meč“ tak, aby bylo jasně vidět, že je to totéž. To, co uvádí celý slepecký a neprobuzený svět na stále větší a větší scestí, je převrácenecká vize materialistická – všichni jsou přesvědčeni, že nejprve byla zbraň, a potom slovo, a že slovo bylo „obrazně“, tj. podle zbraně, nazváno „mečem“. 
Zřetelný průběh změny významu slov, který se posouvá vždy od prvotního védského ducha osvobození směrem do vězení hmoty, přitom můžeme dokumentovat u celé řady védských kořenů. Na vývoji védského slova „tanus“ zjistíme např., že původní význam „tón“ (uchovaný v řadě indoevropských jazyků dodnes), znamenající ve védské koncepci ovšem také „ducha života“, který vytváří všechny formy, má již v sanskrtu přechod od tohoto duchovního významu na význam „tělo“! V němčině potom tento vývoj vrcholí ve druhém významu slova „der Ton“ coby „ hlína“! 
Velmi zajímavý je vývoj slova „gós“. Toto důležité slovo, které v sanskrtu znamená „krávu“ nebo „býka“ nebo „nebeskou krávu“, „nebeského býka“ nebo „proudy mléka“ či „spásný nápoj“ (souvisí to nepochybně i s názvem „Mléčná dráha“, který se zachoval dodneška, souvisí to i s velebením „nebeské krávy“ u Egypťanů a „nebeského býka“ u Sumerů), tak tyto „gós“ označovaly původně védské zpěvy („gá“, „gáyati“–„zpívat“), kterými se sytili a stavěli („stú, stavíti“) bohové, a zároveň i zpěvem uvolňované božské síly – později tento výraz znamenal právě už jen krávu fyzickou či fyzické mléko. 
Těch původně duchovních či liturgických, gnostických slov, ze kterých se postupně stala fyzická zvířata je spousta, mám jich ukázkou jen asi deset uvedeno na tabulce v mé knize Kořeny. Je to vrcholně zajímavá a vzrušující záležitost, protože se nejedná o nic menšího, nežli o rozluštění dávno hledaného tajemství vzniku lidské řeči a celé kultury. Podle mých znalostí a studií jsou védské hymny přeloženy úplně špatně, právě v rámci té západní materialistické koncepce, kde se to hemží zvířaty, často úplně nesmyslně. 
Když tam např. čtete o „býku“, který má „koňskou hřívu“, o „krávě“, která má „beraní rohy“ atd., což není náhodný příklad, ale takových míst je v překladech celá spousta, tak pochopíte, že novodobí překladatelé převádějí díky své neprobuzenosti všechny původní gnostické významy védských slov na významy předmětů a zvířat, a likvidují tak původní duchovní smysl veršů! Všechno duchovní se „objektivizuje“, tj. stává se objektem, a tak je duchovní škole učiněn konec.
Z těch známých přechodů významů slov pro ilustraci zmíním slovo „akša“, lat. „axis“, naše „osa“, něm. „die Achse“, která ještě i v sanskrtu znamenala kromě významu otáčející se osy i „oko“, což je důležité, protože tento vztah otáčející se osy a volného prostoru středu, otáčející se osy a oka, nám ukazuje právě podstatu védské vize světa, védské moudrosti, tzv. "třetí oko" Buddhovo, oko probuzení. Tato moudrost ukazuje právě na ten volný „vytočený“ prostor uprostřed – totiž na místo, odkud jedině je možné vidět a nenechat se strhnout větrem či vírem světa. 
Ale z tohoto významu „akša“ jako „osa“ a „oko“ vznikne v úpadkové době nádherný spodinový duplikát významu: poskakující „hazardní kostka“. Takže z oné původní otáčivé a pomyslné(!) „osy“ – tj. spásy světa, která se nenechává vymítnout do vnějškovosti – nám vznikne otáčející se předmět, který ne náhodou má vztah právě k hazardu a k hráčství! Tento přechod významu slova v čase je typický, v tomto případě doprovázený také obdobným přechodem významu védského kořene „div“, „divyati“ – „zářit“ či „konat divy“ na význam „bavit se“, „hráčsky se vzrušovat“, což je dokonalá spodinová protiva původního liturgického významu slova, které vyjadřovalo činnost boha. 
Těchto postupných přechodů významů bych mohl uvést stovky, neboť právě tímto procesem došlo k ustanovení naší dnešní řeči, ale pro příklad ještě uvedu alespoň do očí bijící slovo „kravis“, výraz, ze kterého vzniklo naše slovo „kráva“ i „krev“. Původně to samozřejmě bylo slovo, patřící k védské liturgii, které znamenalo „obětinu“, což znamená ve védštině pouze a jedině „zpívané slovo“(!) od slovesa „kr“, „karoti“ – „činit oběť“, které ve védštině znamenalo pouze a jenom zpívání manter, „vytváření kol“ či kruhů (od toho „čakram“ – „kruh“). 
Už jsem vám říkal, že véďané „kurvan“ , tj. „obětují“, a ti dásové, démoni „akurvan“, tj. „neobětují“, jsou při veškeré své činnosti nečinní, protože nepomáhají vytvářet a bránit prostor člověka. I když jsou od rána do večera v jakékoliv činnosti, jsou ve skutečnosti nečinní, protože nepracují právě na napřimování člověka, nepracují pro Světlo vědění. Takže „kravis“ původně znamenalo védské slovo, sladké jako med a životadárné, a v sekundárním úpadkovém stádiu začíná toto slovo být interpretováno jako „krev“! Tady už jsme u velkého přerodu náboženství, o kterém dnes nebudu podrobně mluvit, až na některé příští přednášce. 
Ze slova „drónam“, které znamenalo původně lidská ústa, kde „si sedá bůh sóma“, vázaný či zdobený ve slovu, aby nás spojoval s bohy, tak z tohoto slova drónam (nebo také „pavitram“, „křesadlo“, které také znamenalo původně lidská ústa) se nám vyvinulo slovo „trůn“. Neboť „drónam“ od jisté doby začalo znamenat jednak dřevěné „jesličky“, kde se symbolicky rozkřesával oheň (doloženo v mithraismu)  – kde se rodil usilovnou činností obětníka bůh sóma – nebo také dřevěný „trůn“, kde usedá "rádža" – častý titul sómy. 
Byl to trůn pravěký - seslička se zkříženýma nohama v podobě X, kde potom rituálně usedal také inaugurovaný král, „rádža“, „ten zářící“, král lidské říše. Pantomimu celé této původně védské liturgie najdeme dodnes při inaugraci králů, protože řada těch rituálů je tak konzervativních a tak do dávna jdoucích, že kdybychom podrobně religionisticky studovali inaugurační ceremonie králů a královen, tak bychom tam možná ještě dnes našli symboliku védské liturgie. 
Názorný a velmi poučný je přechod původního védského významu v sekundární u slova „kršna“, dnes na Západě tak dobře známého kvůli americkému hnutí Hare Kršna, kdy původní význam „vykřesanec“, „vykřesaný“ (jako PPP od slovesa „kršati“, „karšati“, „dělat světlo v temnotách“, „rozvírat zem“, české „křesati“, „křísiti“) začalo od jisté doby znamenat „ten černý“, jehož použití ve Védě je zcela nesmyslné (coby žhavené kapky sómy!). 
Čili zde vidíte, jakým způsobem se síla temnot chápe duchovního dědictví – jak se chápe světelných významů, aby je začernila(!), převrátila, a aby tak zcela znehodnotila původní poselství slova a klíčky života. Je tak podobna námelu v obilí, latinským názvem „claviceps“ – „požírač klíčků“. Odhalení tohoto fenoménu považuji za velmi důležité poznání základní vlastnosti světa, proto bych byl rád, kdyby jste si toto ujasnili a zapamatovali, protože bez pochopení tohoto stále probíhajícího jevu „zhmotňování ideje“ nemůžeme vůbec přistupovat skutečně kriticky k jakýmkoliv historickým pramenům, protože právě tento proces v nich probíhá. Je tomu tak i v rámci třeba jenom středověku, při postupném přepisování rukopisů nebo při přejímce antických děl do středověkých rukopisů – je to prostě fenomén, který nám dává poznat základní charakter „historického vývoje“. 
Je potřeba si uvědomit že tento proces nekončí jenom sledováním vývoje védštiny, on pokračuje i dál ve všech indoevropských řečech. My v češtině můžeme tento proces sledovat také, a ani si to jako Češi často neuvědomujeme. Jako takový příklad bych uvedl právě sloveso „topiti“, kdy původní význam byl nepochybně ten hřejivý, od sanskrt. slovesa „tapati“, „tapas“. 
To je původně název pro „askezi“ a to nejenom v té podobě, jak si to dnes vykládají někteří indologové, že ten člověk tedy odmítá přijmout potravu, ta „askeze“, ta práce na dosažení vyšších světů, je komplexní a týká se i poznávacího procesu, týká se i védského tepání veršů, prostě všeho, kdy člověk pěstuje horoucnost, vroucnost, ono to totiž nic jiného neznamená. „Tapas“ je právě „zapálení se“, „rozpálení se“, „uvaření se“, dopečení se“, „dozrání“, kdy dojde právě k procesu pročištění a sjednocení, tak jako když cokoliv vaříme, tak se nám to, co neodmítá sjednocení (jako "Afroditina" pěna na povrchu, která se musí odstraňovat) svaří na jednu chuť, ať už jsou tam původně jakékoliv ingredience, tak dostanete potom jednu chuť, a navíc - pak už se to jako to upečené či uvařené nekazí, je to stálé! 
Tento očistný pročišťující proces pěstování vroucnosti, horoucnosti, prováděný jak duševně tak i tělesně, byl spodním světem rozdvojen,  a tak vzniklo české slovo „topit“ do vody, někoho utopit, ponořit pod vodní hladinu, tzn. vlastně negativum, opak toho původního! Takových slov je v indoevropských jazycích i v samotném sanskrtu velké množství. Dokládají právě ten sestupný proces přeměny významu slova, o kterém tady mluvím. 
Dále je typické, že tak, jak byla stará „pohanská“ tradice – neboť veškerá indická kultura byla a je považována za „pohanskou“, třeba i buddhismus, nazývaný prvními katolickými misionáři dokonce „modloslužebnictvím“– tak jak byla tato pohanská tradice postupně v Evropě odstraňována z oficiality, ze světa moci a společenské pozornosti, tak se stalo, že řada sanskrtských slov zůstala zachována v češtině právě v lidovém, vulgárním nebo přímo sprostém slova smyslu. 
Takových slov je celá řada, např. sloveso „mrdati“, které znamená v sanskrtu „třít“, tak nám zůstalo pouze ve specifickém sexuálním významu, totéž sloveso „sráti“, které znamená v sanskrtu „proudit“. Reliktní význam přitom nemusí být přímo sprostý, např. sloveso „čud“, „čodayati“, velmi významné sloveso, znamenající „popíchnout“, „pobídnout“, „načutnout“, „nakopnout“, nám zůstalo zachováno jako sloveso ze hřiště, které znamená jen čutnutí do míče - asi nic jiného než míč se v češtině „načutnout“ nedá. Kdežto v Ašvaghóšově příběhu o Buddhovi, který jsem překládal, tak tam je Buddha mnohokrát právě tímto slovesem „načutnut“ v duchovním slova smyslu, tj. postupně probouzen až k úplnému probuzení. 
Ta druhá skupina slov, která se „rozvětvuje“ tím, že pozmění kořen slova, to je také velmi zajímavá lingvistická oblast. Napište si dva tři příklady. Sloveso „vid“, „vetti“ – „vědět“, tj. rozevřít volný prostor Světla vědění v bezvědomé hmotě, dostává nápodobu anebo stín v kořeni „vidh“, což znamená „propíchnout“, někoho „probodnout“. Nebo slovesný kořen „mit“ („přátelsky se setkávat“), od kterého známe slovo „mitra“ – „přítel“ („ten, který se přátelsky s námi setkává“), má svého dvojníka přídechem druhé konsonanty v kořeni „mith“, ve významu „nepřátelsky se s někým potkat“ – tedy výslovný opak! Nebo kořen „mat“, základní slovesný kořen v sanskrtu pro „myšlení“, má svůj stín v kořeni „math“ – jakoby dostal „černého bratra“ nebo „černého sourozence“ – který znamená naše „mást“, „smíchávat“. Podobný poměr mezi kořeny zaznamenáváme i při cerebralizaci druhé konsonanty, kdy např. „pan“ znamená „chválit“ a „pan“ s cerebrálním „n“ znamená kšeftovat, obchodovat apod. 
Podobně můžeme vyjmenovávat celou řadu dalších kořenů. Hezký příklad je také sloveso „patati“. Původní význam je „vznášet se“ a proto také název „patih – „vznešený“, který se však překládá už jako „vládce“, „nrpatih“ – „vládce lidí“, „král“. V sekundárním stádiu začalo toto sloveso znamenat „padati“ a my právě můžeme krásně vidět, jakým způsobem - totiž směrem dolů - se vlastně rozvíjí význam slov(!) a pozorovat tak naše vlastní „padání“ do hmoty, tj. vzdalování se poznání. 
Můžeme proto říci, že naše řeč je pokračováním slovního úpadku, toho „odchodu“ od stromu poznání, protože navazujeme už většinou – ale ne vždy(!) – na tu sekundární „pozemskou“ či materialistickou tradici. Z tohoto přechodu vyplývá potom v oblasti interpretace sanskrtu velice detektivní a vzrušující práce překladatelská, při které musíme ohodnotit, kdo psal ten text, jak to myslel a jaké stádium překladové si máme pro to dané sanskrtské slovo zvolit, abychom text interpretovali správně. 
Já vám uvedu jeden příklad z mnohých. Budete číst v závěru Manuova zákoníku (XII 90) ve Zbavitelově překladu: „kdo se věnuje sobecké činnosti, dosáhne stejnosti s bohy“, a připadne vám to podivné, nesvaté. Slovo „átman“ přešlo totiž postupem času sestupným vývojem od významu „vnitřní podstata“ či „dokonalý duchovní Člověk uvnitř nás“ do významu „já coby osoba“(!), což Zbavitel a jeho anglosasští učitelé nechápou, a proto právě překládají verš špatně. Správný smysl této pasáže proto zní: „Vykonáváním Védou předepsaných činů se člověk přibližuje bohům a svou činností, kterou směřuje mimo žádost, překonává hmotný svět“. Uvádím to jako dobrý příklad, abyste viděli, do jakých nesmyslů může zajít špatná interpretace vývojového stádia řeči a jejího smyslu.
Moc rád bych vydal časem knihu, která by reprezentovala tu starou náboženskou školu, myslím tím překlad Knihy sómy, neboť ona vysvětluje právě to staré myšlení – to z čeho jsme se zrodili. Kunsthistorici, kteří jen studují dějiny umění, vyznají se v umění a znají kdejakého sochaře atd., nejsou vůbec religionisticky vzdělaní a z toho důvodu ani nechápou důležitost nalezených artefaktů pro dějiny myšlení, pro dějiny náboženství, interpretují je špatně nebo vůbec ne a často nejdůležitější objevy ani nezařadí do svých výběrů. 
Třeba když si vezmu např. takového Pijoana, kterého máme často doma, tak to prostě dělala parta lidí, která byla otrle nevšímavá k náboženské tradici Egypta, což je do nebe volající, protože Egypt byl zcela prostoupen náboženským myšlením a mají tam z tohoto hlediska velmi málo použitelných obrázků. Já tady mám na fotografiích ukázky od nejstarší doby - pravěku, jakým způsobem se ta stará pravěká nábožensko-filosofická tradice, která nás postavila jako lidi, projevuje nejrůznějšími liturgickými artefakty ve všech kulturách naší planety. Vliv této nejstarší školy člověka dokonce sahá až do Ameriky a to znamená, že opravdu z ní vycházelo všechno lidstvo, protože i v těch starých amerických kulturách předkolumbovských se můžeme setkat s projevem tohoto myšlení. Některé močické keramické nádoby jsou k nerozeznání od nádob z iránských náhorních planit – to je až neuvěřitelné. 

Tři základní symboly staré duchovní tradice

Už v Kořenech jsem napsal, že jsou některé základní symboly, kterými se vyznačuje celá ta stará náboženská tradice a mezi ně na prvním místě patří býk, orel, strom. Tyto tři symboly říkám proto tak vedle sebe, protože jsou propojeny, protože spolu souvisí. Je celá řada dalších zajímavých symbolů, které můžeme potkat v pravěkých památkách, jako je třeba kříž, svastika, nebo kruh, koruna krále, nebo spásná loď zpívajících, kteří směřují "za bohy" apod., ale tyto tři motivy jsou propojeny tak úzce, že je často nalézáme na jednom obrázku či výjevu pospolu. 
Na pečetidlech z Moheňdžo-dara můžete např. spatřit "býkočlověka", tj. člověka uctívajícího „býka sómu“ či dokonce symbol boha sómy samotného, který brání zvířatům v přístupu ke stromu poznání. Na jiném pečetidle je zase vyobrazen "strom poznání", na kterém je znovu býkočlověk, což je spojení, který se objevuje v řadě kultur - známe podobné vyobrazení z Egypta, kdy ovšem postava boha či bohyně ve stromě neznamená žádného "ducha stromu" nebo něco podobného, jak se to snaží kunsthistorikové interpretovat, ale prostě ten "strom poznání" vyjadřuje duchovní tradici jako takovou, tradici, která pěstuje člověka. (bohužel došel pásek v diktafonu, viz více v knize Kořeny indoevr. duch. tradice a v Třech přednáškách o gnozi)

2. přednáška - Véda (prosinec 2004)

Všechny vás vítám, a pustíme se do toho.
Většina z vás tady byla na první přednášce, takže posledně jsme si povídali o Védě a o původní liturgii, tak jak se vyjevuje podle archeologických nálezů a podle dochovaných védských hymnů, a já bych v několika bodech trošku oživil vaši paměť a připomněl důležité věci, které v té první přednášce zazněly. Védské náboženství nebylo vůbec žádné "přírodní náboženství", tak jak se to dnes traduje v učebnicích historie, bylo to uctívání slova, které je božského původu, a rozvíjení liturgie v podobě vykřesávání slova a posilování Světla poznání ve slově obsaženém. 
Základním mystériem je zde „oběť“, která se děje jednak křesáním toho slova, tj zpíváním védských hymnů, ale i duchovně tj. pomyslně vytepáváním „duchovního ohně“ ve smyslu udržování životadárného prostoru „mezi nebem a zemí“ – „antarikšé“ se to řekne védsky. Tento svatý či vypracovaný prostor je potom základní jednotkou, krystalizačním jádrem veškerého života a bez tohoto stálou obětí udržovaného prostoru by život na naší planetě podle Védy vůbec neexistoval. Člověk je jediným tvorem na naší planetě, který právě toto dokáže, který se neodlišuje od zvířete, jak říká tradice západní, užíváním nástrojů, ale tím, že jako jediný je schopen duchovní oběti, která tento „prostor  Světla“ vytváří a chrání. 
Je to tedy filosofická konstrukce naprosto jiná a nám dnes neznámá, protože jsme zcela pod vlivem materialistické školy. Středem té liturgie védské je probouzení či otvírání mysli pomocí slova poznání. Právě proto také se védské „obětiště“ nazývá „vedi“, „místo vědění“ - kruhový prostor, kde se odehrávaly obřady pravděpodobně se symbolickým zapalováním ohně a příslušnými mantrami. Je to tedy proces v pravém slova smyslu latinského slova „inspirace“ od „inspiró“ – „nadechuji se“ či lépe „přijímám ducha“, protože právě ten problém vztahu dechu a ducha je materialisticky zatemněný. 
Všichni materialisticky orientovaní vzdělanci nám toho pomyslného "ducha", protože si ho nedovedou představit, překládají, třeba jako pan Zbavitel v Upanišadách, jako „dech“, „dýchání". To naše dýchání, nadechování, vydechování a potom celá ta indická „pránayáma“ je přitom pouze a jenom sekundární anebo tělesný zrcadlový doplněk toho, co je myšleno duchovní školou, to je potřeba si uvědomit. To, co je totiž blahodárné, to, co popisuje védská duchovní škola, totiž pěstování vnitřního Člověka, se pouze přeneslo z vnitřku ven a používá se v jiných – totiž pouze tělesných – souvislostech. 
Hlavním heroem nebo aktérem celé védské liturgie je sóma, je to maskulinum, i když je v češtině tento název tradičně překládán femininem, protože má koncovku „a“ – jako „ta sóma“ a je z ní dělaný „opojný nápoj“, popřípadě přímo už alkohol nebo jakýsi opiát. Podstata, která se vyjeví při studiu Védy samotné, je ale jiná – sóma je duch poznání, duch probuzení, který posouvá lidské vědomí do vyšší kvality. 
Jenom ti, kteří obětují, tj. ti, kteří se zúčastňují tohoto obřadu, toho procesu poznání, a symbolicky nabízejí bohu Indrovi tuto vykřesanou sómu, jsou praví dědicové lidské tradice, jsou to „dáyadáh“ – krásné slovo, znamenající v sanskrtu „dědice“ coby „ty, kteří obětují“, „ty, kteří dávají“. Ostatní jsou „dásáh“ – „ďasové“ , tzn. bytosti, které vlastně zatemňují prostor lidskosti, které způsobují, že spodní síly zla a nelidskosti jsou posilovány. Říkal jsem tady posledně, že kromě termínu –„dásah“ se pro tyto neobětující užívá termínu „páni“ – „ručička“, která bere. 
To hlavní, co byste si měli pamatovat z poslední hodiny je, že sóma byl přímo výslovně ve védské tradici „spasitelem“, je to „věčný duch oběti“ - „átma yadžňasya púrvyah“, jak se zpívá ve Védě, nebo také „duch oběti od počátku“. Coby velebený a uctívaný „král“ – „rádža“ celé lidské společnosti je vlastně smyslem lidského života a vší lidské činnosti(!), protože vlastní náplní védského života bylo posilovat tu sílu lidskosti, tu sílu obětavosti, a tím řídit celou společnost. 
Sóma je představován ve verších velkým množstvím symbolických obrazů. Jeden z nejčastějších je ten, že je „vařen“ nebo pečen a dozráván pomocí písní či manter, takže se tam objevují verše jako že „zpěváci pečou dítě“ („šišum“ – „toho rostoucího“), „vaří dítě“, nebo ho „křešou v ústech“ nebo že ho „ovíjejí rýmy“, že ho „oblékají do rýmů“. 
Já jsem se už posledně zmiňoval o tom, že právě tato tradice je původní tradice „spasitele Krista“, která je tedy daleko daleko starší než tradice biblická, je zcela duchovní a člověka podporující, kdežto když potom židé z Krista udělali fyzické tělo a opředli ho tím krvavým martýriem, a smrtí na kříži, tak vlastně převrátili celou duchovní tradici do zmatnění, do nepochopení – vlastně ji zvrátili v opak. Protože ten původní „kříž“, který byl užíván v indoevropské tradici i v celé řadě starých předbiblických kultur byl zcela jednoznačně úplně jiný, totiž světelný – byl symbolem křesání Světla poznání, otvírání životadárného prostoru. 
Takže tato pradávná tradice "kříže", popř. svastiky, je tradicí „vykřesávání Agniho“, vykřesávání ducha života, životadárného prostoru, prostě „ohně“ coby lidské vroucnosti a niternosti, „Světla“, které je životadárné, bez kterého bychom jako lidé vůbec nebyli, a symbolicky je tedy právě tento proces kreslen nebo zobrazován symbolem „kříže“, který vyjadřuje z jednoho středu na všechny světové strany se rozbíhající vykřesávanou a životadárnou sílu! Víte, že ta tradice kříže v židovském křesťanství je potom už úplně jiná – zde je Spasitel „čtvrcen“, trpí a umírá na tom kříži – kdežto v té původní podobě se na tomto kříži rodí! Takže vidíte, že tady máme před sebou přímé opaky smyslu liturgie! 
Sóma coby „madhu“ – med, sladkost – je potom ve Védě veleben jako ten sladký, mírumilovný, láskyplný. Védská obětnická činnost tak může být směle přirovnána k fotosyntéze, kde také pomocí světla vzniká cukr, který je základní výživou všeho živého. Sóma coby „madhu“ je duchovním „cukrem“, který živí všechno živé a bez kterého bychom všichni zemřeli. Lidské bytosti můžeme proto dělit na ty, kteří „madhu“ tvoří – ty obětující – a na ty, kteří o něm nemají ani potuchy – ty neobětující. Když převáží ti druzí nad těmi prvními, lidská společnost se rozpadá.
Protože potom už i vy víte, že „madhye“ znamená „uprostřed“, tak nám tento termín také dosvědčuje tu trojprincipiální filosofickou školu s velebenou silou vykřesaného světelného středu, duchovní silou, která jenom tady, „opřena“ o ty dvě extrémní síly („dyávaprthiví“), může stoupat jakýmsi „komínem“ vzhůru za vyšším vědomím celistvosti či úplnosti.
Právě tento proces je potom ve védské tradici veleben jako akt „druhého zrození“ po tom prvním tělesném zrození, „druhé zrození“ k probuzenému životu, a odtud tedy i ten termín „dvidža“ – „podruhé zrozený“, my bychom řekli „pokřtěný“, který vy znáte. Termín „dvidža“ je špatně v češtině překládán jako „dvojzrozenec“, lepší by bylo říkat „podruhé zrozený“. 
Samotná oběť má nejčastěji právě hodnotu nebo kvalitu nazývanou tapas, a už jsem také říkal, že je to to samé jako české slovo „topit“ ve smyslu zatopit, vytvořit "vroucnost". Co je tedy ten "var", to "pečení" při té oběti? No je to právě ta permanentní statečná obrana vůči těm dvěma silám "Nebe a Země", zvaných také "roditelky", protože pomocí nich – jejich sražením – dochází právě ke vzniku té síly třetí - k tomu pečení nebo vaření "dokonalé mysli", Světla poznání – zvaného „agni“, ohně, který dává život. 
Další důležitou věc, kterou byste si měli zapamatovat ohledně védského pohledu na svět je jeho centristický model, tj. základní orientace lidské mentality a životní energie na hořící střed coby oheň (agni), na žhnoucí niterné slunce, kde se vše rodí a odkud vše vychází. Tzn., že se nám logika a rozum a celá lidská inteligence nerozpíná jako na Západě od nekonečna po nekonečno jako jakási pavoučí síť či tkanina, ale je orientována důsledně centralisticky tak, že „vně“ jsou temnoty a chlad, tam jsou démoni, tam je nevědění, a „uprostřed“ či „v hloubce“ je potom to důležité, to vroucí, to, co musí stále hořet jako oheň, podporováno lidskou „meditační“, tj. „středovací“ činností. 
Takže tímto centristickým způsobem je tato původní lidská filosofie a liturgie sjednocující, člověka posilující, jak společensky, tak i psychicky, takže člověk má oporu, je něčím naplněn a má smysl a nikterak se nám nehroutí ani psychicky ani společensky. Je ubezpečován filosofy – „svatými muži“, že člověk je s člověkem a se vším živým vnitřně duchovně spojený, že se jedná o jednu sílu, která námi všemi prostupuje, protože nás zrodila, jednu sílu Světla. 
To je v dnešní době poselství neustále živé, protože víte, že vlastně jakékoliv náboženství, které je vyčleňující, neřku-li sektářské, tak zcela nutně a zákonitě vede nakonec k obrovským válkám a násilnostem apod. Indická tradice – a to ví ostatně i člověk, který se o Indii nikdy blíže nezajímal – je opravdu násilí jako program zcela odmítající, v celé indické duchovní tradici je to jednoznačné. Znáte historii Gándhího, který se proslavil po celém světě svou politikou nenásilného odporu, vycházejícího ze stále opakovaného příkazu indických filosofů o neubližování – „ahímse“. Nebyl to tedy žádný Gándhího originální nápad, on byl prostě jeden z tisíců, milionů, kteří jdou tímto směrem. 
Je dobré si uvědomit, že právě tato filosofie(!) stála u kolébky člověka, protože její rozšíření a působnost, jak dosvědčují právě archeologické nálezy, nemůžeme vztahovat pouze k tradici indické. Indická tradice ji pouze konzervovala, zachovala, možná že i trochu přiupravila, ale my se můžeme podle velkého množství archeologických nálezů náboženského charakteru i podle dochovaných památek koneckonců literárního charakteru starověku přesvědčovat o tom, že všude v oblasti euroasijské, jak u Slovanů, tak u Keltů nebo dokonce, jak jsem zmiňoval ty bohuslanské nálezy v Tanumu vytesávané do skal, tak i ve Skandinávii, všude u nejstarších prehistorických a historických kultur se setkáváme vlastně s jednou filosofií a jednou náboženskou tradicí, která má svůj kořen ve Védě, což je však věc, které může rozumět jenom ten, kdo tu tradici studoval a pochopil – kdo ji vidí. 
Z tohoto důvodu ovšem, protože to pochopení zde na Západě není, se setkáváme zcela běžně v archeologických a historických knížkách s výklady roztodivnými, které se snaží rozdělit nebo rozčlenit tuto jedinou tradici separatistickým egoismem pohledu na věc, zdůrazňováním odchylností a potlačováním toho společného a základního. 
Už třeba jenom to, že naprosto všude v prehistorické době nalézáme památky po pyramidách, po uctívání „výšin“ („pagos“, řecky „výšina“, „paganoi“, řecky „uctívači výšin“ – „pohané“), po cestě člověka vzhůru, nám  dosvědčuje právě to prastaré nasměrování člověka ke gnostické cestě, kdy pyramidy byly právě symbolem této cesty, reprezentovali stupně vědomí, po kterých se mělo stoupat až do toho bodu nejvyššího, do „bodu“ či okamžiku kontaktu s božstvím nebo splynutím s božstvím coby s nesmrtelností. 
Ukazoval jsem vám tady obrázek z tradice egyptské, kdy ten kámen úplně nahoře na pyramidě, zvaný řecky „pyramideion“ , právě měl ze všech stran na sobě vyrytý obraz boha Hara – řec. Hóra, toho „vznášejícího se sokola“, aby dosvědčoval, že tu pyramidu máme chápat právě takto, a ne jako nějakou astronomickou pozorovatelnu nebo velkorysou hrobku nebo něco podobného. Právě o tomto smyslu pyramid nám také svědčí nejstarší nápisy v nich o faraónech Venisovi, Tetim a dalších:

"Tobě, Venisi, patří božství" - řekly dítky Atumovy. "Zdvihni se, staň se dokonalým jako všichni bozi", volají na Tebe ve Tvém jménu "Bůh"!
"Re-Atume! Přichází k Tobě Venis, zářící duch, ten nepomíjející, pán čtyř, přichází k Tobě Tvůj syn, přichází k Tobě Venis!"
"Usire! Přichází Venis. Odporna jest mu země. Nevchází do Geba (tj. Země), neboť by propadl zkáze..." 

Víte, že pyramidy jsou doloženy naprosto všude, dokonce i v Číně, že je Thor Hayerdal nalezl i na ostrovech v Atlantském oceánu a že tedy patří k základní výbavě toho starého náboženství. 

Ohledně starých Slovanů – obývali velké prostory v dnešní Ukrajině nebo potom v Polsku a v býv. NDR, pravděpodobně až po jižní pobřeží Švédska. Zde na Západě se nazývali „Vendové“, se svým náboženským a liturgickým nadnárodním střediskem, jakýmsi „Římem“ nebo „Benáresem“, na Rujáně. Zdá se ale, každý slovanský národ měl své centrální kultovní místo, kde prováděl své liturgie, a že Rujána byla jakoby internacionálně nadnárodní. 
Původní slovanské náboženství můžeme doložit spoustou podobností nebo totožností, které ukazují, že se jednoznačně vyvíjelo z liturgie védské. Ať se jedná o „obětiště“ ve tvaru kruhu s centrálním ohněm, ať už se jedná o zobrazování nejvyššího boha Peruna, který vlastně byl zobrazován doslova stejně jako indický Brahma, tzn. se čtyřmi tvářemi do všech světových stran, což reprezentovalo právě ten třesk, ten výkřik nebo to vykřesávané Světlo, šířící se z místa „křestu“ na všechny strany, ať už se to týká uctívání medu a liturgie spojené s uctíváním medového koláče, který má být pořád velký a nesmí mizet, což symbolizovalo vykřesávanou pravou lidskou či „sladkou“  sílu středu, ať už se jedná o kult slova nebo o bílého koně, užívaného v liturgii, nebo o jednoznačně všude doložený kult trojitosti - je tu spousta styčných bodů, které dokazují, že se jednalo o společný indoevropský původ náboženství. 
Takže pravou vzdělaností a informovaností se nám vytváří obraz jedné liturgie, jedné filosofie, která postavila člověka na nohy, která ho napřímila, která mu dala smysl, náplň života a která, abych použil indického obrazu, rozvinula člověka vysoko nad hladinu vodní v podobě lotosového květu. 

Materializace řeči

Já bych tedy dnes navázal a chvilku bych se zdržel u zajímavého fenoménu rozvoje veškeré materielní civilizace z védské liturgie a potom bych přešel na volné povídání nebo vysvětlovaní a seznamování vás s dědici této védské tradice v podobě Peršanů, zarathuštrovců, a potom bych vám popsal védántu, tzn. specificky na indickém území rozvinutou tradici duchovní školy a uvidíme, kam se ještě dostaneme. 
Při studiu Knihy sómy a Rg védy vůbec, tj. liturgie spojené s uctíváním slova, vyplývá najevo řada velmi zajímavých faktů. Totiž především to, že sama lidská řeč se s nejvyšší pravděpodobností vyvinula nikoliv tak, jak se to dnes vykládá – je na to několik protichůdných teorií, ale žádná není uspokojivá. Každý, kdo studuje Védu narazí na zcela jiné myšlení, než které panuje dnes především tady na Západě. Setká se s tradicí – tradicí nejstarší dochované indoevropské řeči - která otevřeně mluví o božském, tj. nadpozemském či duchovním původu slova, o slovu coby nositeli ideje, tj. světla, které pochází od Pána světel, setká se s tak dokonalým systémem řeči, který vysoce převyšuje svou úrovní všechny dnešní „jazyky“. Čím víc potom začne pronikat do této řeči, tím víc pociťuje její jedinečnou nasměrovanost směrem vzhůru, za osvobozením z pozemského vězení, a nepochybuje, že má před sebou gnostickou řeč jako takovou, nikoliv obyčejné nazývání předmětů a jevů, které by mohlo vzniknout tzv. "přirozeně", tj. nahodile, pouze během praktického komunikativního užívání různých zvuků. Navíc vztahy mezi jednotlivými termíny jsou tak jasně a přesně vymezeny, že jejich vznik z nahodilosti je prostě vyloučen.
Celá védská liturgie je liturgií slova.To uctívání a velebení „boha Sómy“ a „boha Indry“ je v podstatě voláním či oslovováním, kdy se jedná o desítky přídomků nebo titulů, které véďané Sómovi a Indrovi dávali, a působí velmi originálně, tj. původně a autenticky. Tím myslím především to, že účel, pro který byla celá řeč vytvořena, byl právě ten, ve kterém ji ve Védě slyšíme, tj. posilovat a opěvovat božskou sílu, která slovo zrodila.
Podle následné historie tohoto nejstaršího indoevropského slova, tj. jak to slovo a jeho význam dopadl, totiž že se stále více posvětšťoval a vzdaloval svému původnímu religióznímu smyslu a významu, tak se nám vyjevuje jako velmi nosná hypotéza možnost vzniku veškeré lidské řeči právě z této liturgie slova. Slovo se tedy původně používalo jako liturgický prostředek v rámci posilování vykřesávané síly, která byla považována za sílu božskou a životodárnou, tj. že právě ona to je, skrze kterou žijeme, a z tohoto centrálního obřadu se postupně vyvinula celá nejstarší védská řeč. 
Z historie slov můžeme potom vidět, že se z této védské liturgické řeči začala rozvíjet veškerá světská řeč indoevropská. Do mimoindoevropské oblasti se neodvažuji, protože nejsem natolik odborníkem, abych mohl poukazovat na vztahy mezi americkými, semitskými nebo ugrofinskými jazyky a jazyky indoevropskými, nevím jestli vůbec někdo něco takového je schopen, vím z literatury, že takoví odvážlivci existovali a existují, ale je to vzhledem k současné nadvládě partikularismu a egoismu zatraceně náročná a nevděčná práce.
Protože ale vím, že některá slova i ve vzdálených jazykových větvích se pozoruhodně podobají, poukazuji na přednáškách na různé kuriozity, tj, pozoruhodnosti. Např., že jedna z nejpoužívanějších indiánských řečí, kterou hovořili Aztékové, se nazývá „navatl“ a když jsem se dozvěděl, že koncovka „tl“ je vlastně člen, něco jako angl. „the“, dávané nikoliv před ale za slovo, čili že se v podstatě jedná o slovo „the nava“ a protože „nu“ „navaté“ je ve védštině jeden z centrálních termínů pro používání slova – „pranava“ je pouze jiný výraz pro „aum“ – „prahlásku“, ze které se podle Indů narodil svět a veškerá řeč, tak jsem se velmi podivil, a protože podobných „náhod“ je i v ostatních jazycích velmi mnoho, a musím připustit, že nikoliv jenom indoevropština ale veškerá lidská řeč mohla vzniknout vývojem z toho védského liturgického prakořene – ale jak říkám, to by chtělo velká studia a rozsáhlé vědomosti. 
Původní liturgicky vzniklá řeč se postupně, tak jak se rozvíjela lidská společnost, začala užívat i mezi „odrodilci“, kteří se již necítili být svázáni se zdrojem slova – s brahma, a kteří ho použili na něco úplně jiného – a tak se začala řeč „vyvíjet“. Tímto způsobem došlo k postupnému rozhojňování odlišné slovní zásoby ale hlavně k přenášení gnostického významu slov na věci světské a obyčejné a tím i k postupnému zmatnění a zatemnění celé tradice, která si byla vědoma důležitosti pochopení vzniku slova a jeho nasměrovanosti vzhůru, která je v čisté podobě obsažena pouze jenom ve védštině a částečně i v klasickém sanskrtu. Jenom tam totiž se můžeme dobrat pochopení skutečného původního počátku slova, „které bylo u Boha“. Že by Indové mohli z nemyslné, pouze pragmaticky a nahodile vzniklé, blatlaniny bez vnitřního významu obráceně vytvořit smysluplný a hluboký systém řeči, který nám védština poskytuje, je zcela vyloučeno. 
To přenášení gnostického významu slova na sekundární předměty světského charakteru – tj. vulgarizace řeči – je proces, který je dokazatelný a známý každému, kdo studuje sanskrt, protože tam to právě přímo bije do očí. Takže jestliže pochopíme směr, kterým se řeč ubírala a díky tomu pochopíme, že naše řeč se vyvinula z té původní čistě náboženské liturgické řeči védských zpěváků, která komunikovala nikoliv horizontálně ale vertikálně – „s bohy“ – tak potom nám tento fenomén vrhá zcela nové světlo na řadu jiných činností na prvopočátku lidské civilizace. Vidíme, že ti původní lidé, ti naši prapředci, vlastně žili podle toho, co jim ta liturgie, to náboženství přikazovalo – aby si byli vědomi té božské síly, aby ji velebili, aby ji permanentně posilovali – byla to „doba liturgická“. 
A oni opravdu nedělali nic jiného, než že od rána do večera touto liturgií a touto filosofií žili. Oni si podle ní dokonce vybírali i místa, kde se usazovali – svá sídliště. Jak jednou totiž začneme chápat ten obrovský význam náboženství a „boží myšlenky“ v počátcích lidské civilizace, tak se nám najednou začne vylupovat či jaksi vyjevovat i ta materialisticko-realistická slupka, jakou je potřena celá prehistorie lidstva a celý starověk, která nám z hlediska dnešní užitkovosti, pragmatičnosti, ziskuchtivosti a nasměrovanosti pouze a jenom na větší a větší zisk, dezinterpretuje celou historii lidstva a kdy se nepřemýšlí právě o té nejdůležitější okolnosti, přestože o ní všichni jakoby „vědí“, že náboženství tehdy prostupovalo celou společnost, že všechno bylo plné chrámů, obětí, kněží a liturgie. Materialistická věda to nedokáže nebo také nechce pochopit a interpretovat život té společnosti jinak, než jak vidíme život společnosti dnes. 
Tak nám vlastně dnešní materialismus a pragmatismus zabraňuje pochopit tu životadárnou filosofii, díky které jsme vznikli a která byla náplní života našich prapředků, a snaží se posilovat v nás představu, že vždycky všechno šlo tak jako dnes. Materialismus a jím podávaná „historie“ nám vykresluje a glorifikuje pouze sama sebe – že to byla vždycky společnost celá vyrostlá na „obdivu k přírodě a jejím silám“, na pragmatismu, na nelítostném „boji o život“, na nekonečné žádostivosti, případně na dobyvačných válkách a vyvražďování „ve volné soutěži“. 
Vzdělanost ve věcech náboženských a znalost védské filosofie nás ovšem učí něčemu zcela jinému. Chtěl bych zde vyjmenovat alespoň některá zajímavá fakta, které nás poučí o tom, že naši předkové žili zcela jinak, mimo představivost současných světských lidí. Žili totiž čistě „liturgickým životem“, totiž tak, že vůbec nechápali, co to je žít „svobodně“ pro sebe sama,  protože žili vědomě coby „údy Boha“ – skrze Jeho sílu a pro Jeho sílu! To dosvědčují už např. sama jejich sídliště po celé ploše euroasijské, zvláště potom v Evropě. 
Jde o to, že archeologové nacházejí velmi často pravěká sídliště na dvojkopcích, mezi kterými pramení nebo protéká potok. Tato okolnost není žádná náhoda, ale záměr. Odpovídá prastaré vizi o zrodu života, kterou můžeme doložit v celé nejstarší náboženské tradici. Např. v Egyptě sídlí bůh Har - Horos „v údolu“ či ve volném prostoru „mezi dvěma rohy“. Tento svatý prostor reprezentuje ve védské filosofii právě samohláska mezi oběma konsonantami či „trůn“ sómy,  „drónam“ – „jesličky“, kde se rodí „Spasitel“. 
Je to místo, kde jedině se rodí coby „třetí vykřesávaná síla“ Celistvost, Úplnost, kde tryská „pramen života“. Fyzický pramen či potok, který mezi dvěma kopci protéká, je sice zdrojem vody pro tělo, ale zároveň také důležitým liturgickým symbolem, který reprezentuje životadárný a posvátný proud, který vytéká či prýští znázorňujíc tuto „třetí posvátnou sílu“ života. Takže můžeme najít desítky, možná i stovky, sídlišť po Evropě, vzniklých právě v takto situované lokalitě. U nás jsem tady jmenoval jako příklad lokality dvě: Levý Hradec na sever od Prahy a nebo potom lokalitu Závist u Zbraslavi. Známý a hojně používaný obrázek slunce, které vychází „mezi dvěma kopci“, je pozůstatek této původní náboženské tradice.
Dalším významným liturgickým symbolem je kruh znázorňující graficky úplnost či dokončenost coby významnou vlastnost „boží“ síly. Lidé, kteří uctívali tuto sílu, rodící se v uzavřeném neboli dokončeném kruhu, nestavěli totiž kruhové valy primárně jako obranný systém proti přepadení cizími hordami, protože máme doložené kruhové valy i u svatyň a kolem posvátných okrsků, kdy nebylo třeba stavět val proti jakýmsi hordám. 
Celé lidské sídlo bylo totiž touto „svatyní“! Zde se prostě posilovala a znázorňovala – realizovala – myšlenka úplnosti, kterou můžeme sledovat ve všech svatých textech staré školy, která říkala, že člověka můžeme interpretovat dokončeným kruhem – kolem – kolem kterého je hranice, a ta hranice musí být „hlídaná“ bdělostí, aby se „vnější síla temnot a chaosu“ k té síle člověka nedostala a nezničila ho. Na této náboženské nebo filosofické myšlence potom vznikaly a byly „pod boží ochranou“ nejen svatyně, „obětiště“, ale i sama lidská obydlí, bylo to posvátné „místo člověka“, který se brání síle vnějškovosti a rozkladu a symbolizuje to i svým způsobem bydlení. 
Podobná možnost náboženské interpretace se nám naskýtá také ohledně tzv. „zvířecí brány“, to je také velmi známý fenomén všech starověkých civilizací, kdy právě vstup do tohoto většinou kruhovitého prostoru lidského sídla je vytvořen branou s dvěma zvířaty po stranách. Teprve ten, kdo se seznámí s védskou vizí světa a místa člověka v něm, má k dispozici také liturgický výklad: obě „zvířata“ reprezentují dvě „zvířecí“ či extremistické síly („araní“) a sama brána je názorným a liturgickým vstupem do „místa člověka“. 
Tato brána tak poučným způsobem znázorňuje způsob, jakým se člověk vlastně se do prostoru lidskosti dostává, tj. že musí najít či otevřít prostor mezi dvěma nebezpečími a tudy projít – tak jako Odysseus mezi Skyllou a Charybdou. Tento obraz „odstrčení dvou zápasících zvířat od sebe“ je právě velmi častým motivem prehistorickým a raně historickým u řady kultur a jeho výklad právě je závislý na pochopení idejí raného náboženství, tak jak se s ním můžeme setkat ve Védě. Symbolizuje základní myšlenku Védy, totiž jak se zrodil člověk a co to člověk vlastně je. 
O kříži již byla řeč a já se teď věnuji těm zajímavým vztahům mezi náboženstvím a praktickou činností, které se vyjevují čtenáři Védy. Podobně jako naše dnešní řeč – jakési residuum liturgické činnosti prvních lidí – vznikla stejným způsobem i celá řada základních lidských činností. Já některá jenom zmíním, protože je to pozoruhodné. Zemědělství včetně orání pluhem, sázení zrna a potom návazné drcení zrna na mouku a pečení chleba, celý tento proces je tak spojen s liturgií, že je to přímo do nebe volající. A znalost sanskrtu a védštiny nás v tomto chápání jenom upevní. 
Jde totiž o to, že jak samotné sloveso „kršati“, které se překládá běžně jako „orati“, „rozvírat zemi“, má tedy jak lingvistický tak i faktický vztah ke slovu „křesati“, „křísiti“ a znamená právě ve svém původním významu právě to rozvírání prostoru, otvírání prostoru ve hmotě, čili je to vlastně činnost, kterou reprezentuje ten posunek či gesto, které jsem vám ukazoval na postavě člověka mezi dvěma zvířaty na pečetidle z Moheňdžo-dara, nebo co vyjadřuje postava člověka ve svatyni v pravěkém městě Chatal Huyuk atd. Je to vytváření té spásné rozvírací síly – síly „vis“, která se jako jediná dokáže ubránit gravitaci a která je právě proto silou životadárnou a základní – je to síla pravé lidské filosofie. 
To pro mě byl obrovský objev, protože tady se v evropské tradici myšlení stále filosofuje o podstatě života a smyslu života, o humanismu a lidskosti, a přitom o této síle života, vyplývající z původní starověké filosofie, není nikde ani zmínky – nikdo o tom nemluví, protože to nezná. Přitom se jedná o obraz, který skrývá úžasnou myšlenku, která nám vytváří pevný názor, která nás orientuje, která nám pomáhá, protože nám ukazuje naše lidské místo. 
Dává nám jistotu, že sama podstata života, duch života, pracuje tím způsobem, že se musí vymaňovat z gravitace – ze siločar hmoty. Že tímto vymaňováním se z gravitační přitažlivosti dvou sil hmoty, tzn. např. z elektřiny + a – ,  se teprve vytvoří ten životadárný prostor, ten „komín“ směřující vzhůru, kudy vůbec může začít růst život. Že bez této síly, která je materialistům naprosto neznámá a nepochopitelná a kterou dokonce všelijak šidí ve svých matematických výpočtech, aby jim to vycházelo (tím jsem myslel Duracovu rovnici sil v nitru atomu), tak bez této síly by zkrátka život vůbec nebyl. 
Protože uznávání pouze gravitace neboli přitažlivosti hmoty bez uznání síly jí odporující znamená ve svém důsledku zhroucení veškeré hmoty do jedné malé kuličky a zničení vlastně všeho. Takže pouhou logikou víme, že jakási síla tady být musí, která nám staví prostory, která nám vytváří chrámy, která nám vytváří náš hrudní koš, zkrátka že tato síla, kterou Indové nazývají rádi „aum“ nebo „kham“ a ztotožňují ji v matematice s nulou – tato síla života je právě tou silou mezi dvěma řády, kterou velebili véďané, kterou popisují všechny staré duchovní školy, je to síla rozvírání, bránění prostoru lidské svobody, vymaňování se z dualisticky pracující gravitace. 
V této souvislosti teprve když pohlížíme na počátky zemědělství, tak vidíme příbuznost a návaznost. Vidíme, že to rozvírání země pluhem („kršati“) je vlastně liturgická činnost symbolizující tuto „božskou“ sílu života, a když potom se dozvíme, že ten pluh se řekne sanskrtem „pavi“, nebo „pavitram“ což znamená „paprsek“, nebo „křesadlo“, tak se ještě více posílí náš názor o vzniku celého zemědělství z původní liturgie. 
To „semínko“, které se sázelo pravděpodobně těmi bráhmany do rozevřené brázdy, to pouze symbolizovalo toho malého človíčka v nás, „zárodek“, („hiranyagarbham“) to narozené, totiž vykřesané „dítě“ („šišum“), to slovíčko („brahma“) neboli toho agniho, hariho - ten prvotní vykřesaný prostor světla pravého vědění, který potom může teprve růst do velikosti. 
Následuje potom drcení zrna a pečení chleba. Víte, že nám dokonce i naše křesťanství zachovalo ze starých dob souvislost s liturgií – máme tu „tělo Páně“ v podobě chleba jako něco posvátného. Chléb a pojídání toho chleba má však daleko starší historii. 
Já se zmíním pouze o tom, že to „zrno“ bylo chápáno symbolicky ve vztahu k člověku – člověk = zrno – a že právě jej ty „nebeské kameny“ („pašyá“, „ródasí“ atd.), které se stále otáčejí nebo na sebe tlačí, „drtí“, a tak drcení zrna mezi mlýnskými kameny potom symbolicky – právě podle védské filosofie - znázorňuje sám úděl člověka na zemi. 
To rozemílání samotné je potom tím procesem, ke kterému stále dochází a se kterým se člověk musí vyrovnat, musí usilovat o to, „aby z toho něco bylo“. Člověk vlastně je probouzený těmito dvěma silami, pomocí nichž se sám zrodil jako síla třetí, a proto ty dvě síly nemůžeme hodnotit jenom negativně, to ostatně staří Indové ve Védě také nedělají. Oni je hodnotí pozitivně – jsou to síly temné, kriminální nebo síly smrti, síly pášyá – tj. „spoutávající“ člověka, avšak zároveň tím křesáním či mletím v těch božích mlýnech dochází ke vzniku třetí kvality – ke vzniku vnitřního světla, k procesu poznání. A ten proces poznání je základní, proces poznání je vlastně motorem a smyslem lidského života, bez něhož by člověk nebyl člověkem. Tento proces poznání, toho „zrání“ k dospělosti, se právě řekne sanskrtem „pač“ „pačati“ – což znamená „péci“ i „zráti“. 
Dalším zajímavým a důležitým fenoménem je proces volby. Je ve védské filosofii vlastně totožný s umísťováním člověka mezi dvě síly – „vr“, „vrnoti“, „varati“ je naše „voliti“ nebo i „vařiti“, což je vlastně ve védštině stejné slovo ze stejného kořene. Když ti staří obětníci rozkřesávali oheň života – „agniho“, považovali tepání slova, té sómy, za totožné s jeho rozením („sútram“ védský zpěv, znamená doslova „rodidlo“),dospíváním a zráním. Vidíme tedy, že symbolický proces míchání rozdrceného zrna s vodou, jeho zrání a následné pečení na ohni celý vyplývá z liturgie sómy – je to hmotná nápodoba duchovního procesu poznání. 
Samotné slovo „mouka“, „muka“ je možné vykládat od sanskrtského kořene „muč“, „munčati“ – „osvobozovat“, s tím že toto „osvobozování“ přešlo během věků potom na  „utrpení“, „mučení“, na ty špatně již vykládané „pašije“. Tolik snad pro počátek ohledně vzniku zemědělství a jeho vztahu k védské liturgii. 
Dalším zajímavým a velmi přesvědčivým a přesvědčujícím fenoménem tohoto vztahu je potom doložitelný vznik lodi a plavby a celé praxe plavební, plavání po vodě, z védské liturgie. Důležitý je zde doložitelný přechod védského slovesa „pravati“ – „vznášet se, „putovat za bohy“ – na sloveso „plavati“ již ve smyslu českého „plavati“, tj. pohybovat se vodorovně po vosní hladině. Hlavní sloveso označující zpívání, jedno z mnoha, je „nu“ „navaté“. Je nepochybné, že „nava“ znamenalo původně „slovo“ a „pranava“ je doslova „praslovo“. O této pranavě jako o slabice aum se můžeme od Indů dozvědět mnoho zajímavého, protože podle jejich tradice právě z něj vznikl svět.
Na nejstarších vyobrazeních egyptských či mezopotámských, rovněž tak na prehistorických kamenných kresbách z Bohuslanu z 2. tis. př. n.l. a na celé řadě dalších kreseb z počátků lidské historie nalezneme vždy podobný motiv, na kterém jsou vyobrazeni zpěváci či zbožní lidé, kteří plují na lodi se sochou nějakého boha nebo i bez ní a zpívají „v lodi mířící za sluncem“ nebo „za bohem“. 
Tato „plavba“, to „plutí za božstvem“, je plně doložená právě ve védských hymnech, kde přímo výslovně můžeme na rozdíl od pouhých obrázků slyšet, že „zpívání“ a „směřování“ je jedno a totéž (od kořene „gá“- „gáyati“ a   „gam“ „gaččhati“, kdy rituální „loď“ se zpěváky symbolizuje tedy píseň a její spění za bohem! V samotném sanskrtu potom máme krásně doložitelný pozvolný přechod významu slova „nava“ a „prava“ z původního smyslu „slovo“ na význam „fyzické plavidlo“, „fyzická loď“. Pro většinu indoevropských řečí potom, jako například v řečtině „naos“ či „navis“ v latině atd., již „nava“ neznamená „slovo“ nebo „hymnus“, znamená již jenom čistě materialisticky „loď“. Ovšem nesmíme zapomenout, že staré chrámy řecké se nazývaly „naos“ a že ten chrám byl tedy chápán jako loď samotná, „putující za spásou“! 
Nejen v řecké tradici ale velmi často i v tradici jiných kultur je právě chrám, kde se zpívaly náboženské písně stavěn a chápán jako „loď“ a tady máme jasný důkaz té souvislosti mezi tím původním zpíváním a spěním za bohy a následnou materializací. Zdůrazňuji, že nejprve zcela nepochybně znamenalo „nava“ slovo a teprve později se z tohoto původního významu vyvinul nový význam „loď“ a nikoliv obráceně, nebyl to tedy název  symbolický! Dodnes se říká „chrámová loď“, a kdybychom sem posadili nějakého inteligentního marťana nebo jiného mimozemšťana, tak by vrtěl hlavou a ptal by se, proč tomuto domu říkáte loď? 
Je to totéž, jako když jsem se zmiňoval o tom býku - ten problém názvu „apsida“. Co má apsida, tzn. závěrečný prostor chrámové lodi společného s býkem? My tady máme přece panenku Marii, Ježíše Krista, proč se to jmenuje po býku - Apisovi? Právě proto, že je to residuem původního náboženství, které uctívalo „býka sómu“, který se v Egyptě nazýval „apis“ či „hapi“. Bezprostředním předchůdcem křesťanského kostelního „obětiště“ bylo obětiště mitraistické, kde se již prolévala „svatá“ býčí krev.  A teprve pravá vzdělanost nás učí nejen o našich kořenech, ale i o zásadních změnách, které nastaly v našem náboženství. 
Já jsem také mluvil o tom, že právě „slovo“ ve smyslu „lodi“ se nám dostalo do starých mýtů (védský termín „arka“ jako „slovo“ přešel v řečtině na „arku“ coby „skříňku“ a „archu“ coby „spásnou loď“). Zmiňoval jsem se o zajímavém vývoji v oblasti Přední Asie, Mezopotámie a Předního Východu, kdy totiž ta nejstarší sumerská varianta spasitelské lodi při „potopě“ měla v mýtu o Gilgamešovi ještě „otvor uprostřed“, což je z hlediska námořní plavby naprostý nesmysl, ale nikoliv z hlediska původní duchovní školy, a jak se nám potom z této symbolické „lodi“, která se z významu "svatý hymnus" začala proměňovat ve skutečnou fyzickou loď, až nám pak tento vývoj vykrystalizoval do podoby biblické, tj. už zcela materializované a odduchovnělé podoby spásy, kde jak duchovně chápané „spodní vody“ jsou již skutečnými vodami oceánu a původní „loď“ – tj. píseň – je skutečnou fyzickou lodí, kde právě si ta podzemní síla vegetativní, jak o tom budu mluvit v následující přednášce, tam dovnitř dosadila vegetativně všechny ty párečky – samečka se samičkou, protože právě v tom ona vidí, na rozdíl od duchovní školy, jediný způsob vzniku a zachování života. 
Tolik tedy o počátku lodi a plavbě. Rozdělávání a užívání ohně je jednoznačně liturgickou činností u všech nejstarších kultur. To, co je duchovně chápaný „agni“ – „oheň“  pro svět filosofie a ducha, to je tělesně chápaný „agni“ pro svět těla a hmoty. Svatá myšlenka a náboženství zde také nepochybně předcházela či vedla všechny domněle pouze praktické a pragmatické kroky a počínání. Oheň není „posvátný“ proto, že se u něj můžeme ohřát a v temnotách spatřit věci, ale proto, že je hmotným projevem a symbolem duchovního agniho, bez kterého by nevznikl. Všechna hmota jen napodobuje ducha.
Pro nás ve 20. a 21. stol. je zajímavé a vzrušující, že Indové měli a nadále mají pro rozdělávání ohně v obou podobách symbol svastiky, toho pověstného Hitlerova „hakenkreuzu“, který symbolizuje v původní indoevropské duchovní škole „otáčení“ či „tření“ dvou rodiček – dřívek „araní“ tj. „extrémů“, mezi kterými se dodnes liturgicky rozdělává oheň agni. 
Tato dvě dřívka reprezentují dva světy – dvě síly: spodní sílu země reprezentovalo jedno dřívko s otvorem a horní sílu nebe reprezentovala právě ta svastika s takovým kolíkem a bráhmani otáčeli liturgicky, tj. pantomimicky znázorňujíce činnost obou sil světa, těmito dvěma dřívky araní a „rodili“ tak oheň fyzický. Rozdělávání ohně je liturgie důležitá, významná, která nám otvírá cestu právě k tomu lepšímu chápání smyslu našeho původního náboženství, jenž  vystavělo člověka 
Takže tolik o rozdělávání ohně, vaření, pečení, které má souvislost s liturgií ohně, Oheň byl centrální instancí života ve všech starých kulturách a to právě zdaleka nejen tam, kde je zima, ale třeba v takovém teplém Řecku. Archeologické nálezy v Řecku potvrzují nejstarší výskyt obydlí, která jsou stavěna vyloženě jako zdmi obestavěný oheň. Že tedy posvátný oheň byl uprostřed –  jako osa či pevný bod, umístěný centrálně v obytné místnosti, a kolem dokola se stavěl dům. 
Základní slovo pro dobytek až dodnes užívané se řekne v sanskrtu „gós“. Tyto „gós“ byly ovšem původně chápány ve Védě nikoliv jako fyzické stádo skotu, ale právě jako verše, rýmy které spějí či „vyvolávají“ příliv nebeské energie, nazývaný právě stejným jménem – „gós“, později také nazývané „prána“, které rádi véďané a celá duchovní tradice chápali také jako „proudy mléka“ od „nebeské krávy“, tj. „z božího lůna“. 
A právě z tohoto důvodu se setkáváme v té raně historické tradici na celé ploše, tedy od Indie přes Mezopotámii až po Egypt, s představou „nebeského býka“ nebo „nebeské krávy“, která „dojí podle přání“, sanskrtsky „kámadhuk“, což je právě vyjádření vztahu mezi obětníkem, člověkem který obětuje té horní síle, a který za to či důsledkem toho se sám té horní síle „otvírá“ jako miska nebo nádoba. A tím, že tu horní sílu doslova svými oslavnými zpěvy a svým chováním „dojí“, tak z té „nebeské krávy“ začne „vytékat mléko“ – tj. dostává příliv pravé životadárné síly, která staví člověka vzhůru. Proto můžeme spatřit např. různé faraóny v Egyptě jak stojí pod bohyní Háthorou v podobě krávy u jejího vemene, také můžeme spatřit v Indii velmi často zobrazovaný posvátný lingam, postavený pod kravské vemeno atd. 
Upozorňuji na to, i když to budeme probírat v příští přednášce, že tento „černý lingam“, černý symbolický kámen, není, jak se domnívají někteří lidé, symbolem ztopořeného mužského přirození, ale symbolem narůstající „pravé síly“ či „pravého pokolení uprostřed“ v chráněném kruhu, zalévaného „horními proudy mléka“. 
Všimněte si, že ten lingam má kolem sebe vždy kruh, a je to tedy už mnou probírané „místo člověka“, je to síla oběti, která nám tady vzrůstá vzhůru jako oheň či podobně jako stalagmit proti nebeskému stalaktitu, aby se spojil se silou horní a stal se „stalagnátem“. Tímto principem právě ti staří chápali život, tzn. že ti obětující si vynutí nebo vyzpívají, aby ty nebeské „mléčné“ či vyživující síly začaly kapat. Přímo to dokládá védské sloveso „ukšaté“, znamenající „kapati“, které je zajímavě ve spojení se slovesem „vakšati“ – „růst“, něm. „wachsen“. Tyto duchovní síly směřují k sobě, „rostou“ si naproti, až na konec na závěr vytvoří ten stalagnát, to spojení neboli „sloupec“. Posvátný sloup, který Egypťané zdobili lotosy, gnostici ho velebili jako místo spojení s Bohem a židé na něm („stauros“) zavraždili Člověka.
Takže tolik o „silách gós“ –  jestli tato duchovní cesta svými obrazy podnítila samotný chov dobytka, je otázkou, avšak vzhledem k jiným základním lidským činnostem, které jsou prokazatelně ve vztahu k liturgii, to můžeme předpokládat.
Příkladem takové činnosti, kde je souvislost náboženství a pozdější hmotné výroby pouze pro světský užitek nepochybná, je vznik hrnčířství. Podle nejstarších mezopotámských mýtů byli lidé vytočeni bohy na hrnčířském kruhu. Když se podíváme na nejstarší nálezy náboženského charakteru, tak tam spatříme právě jednak liturgicky vytvářené nádoby v podobě člověka, tedy s otvorem na vrcholku hlavy či přímo s otevřenou hlavou a potom tam nacházíme všelijaké rituální misky sómy, posledně jsem vám je ukazoval – nejčastěji s motivem býka - sómy, které právě reprezentují či symbolizují toho zpívajícího obětníka. Čili když tito lidé chtěli naznačit, že hmota „se otvírá“ k vyšší síle a že je připravena tu vyšší sílu sbírat, aby u ní zůstala, aby ji pojímala, přijímala a zase navracela, tak liturgicky vytočili z hlíny (tj. z hmoty) misku nebo číši či džbán s výlevkou –  symbol pozemského zbožného člověka. 
Dodnes tento liturgický džbán či „pohár“ hraje velkou roli ve všech liturgiích po celé ploše euroasijské, všude nalézáme tzv. „picí scénu“, kdy kněz provádí „úlitbu bohu“, tzn. že z toho posvátného rituálního poháru nebo číše odlévá – původně do ohně – „obětinu“, která symbolizovala nějakým způsobem myšlení nebo slovo poznání – např. indické dodnes používané přepuštěné máslo, „ghrtu“. Ta má velmi důraznou symboliku: utlučené máslo (tj.mysl)„z mléka“, chápaného v Indii jako vše živé, co roste a živí se potravou, projde procesem varu („tapas“!) a stane se tak trvalým. Lití másla do ohně svým efektem nádherně zobrazuje „živení“ a posilování duchovního „ohně“ mantrami.
Takže hrnčířství jako řemeslo je natolik svázané ve svých počátcích s náboženstvím a smysl původních religiózních představ je tak prostoupen „hrnčířstvím“, že je jeho liturgický původ evidentní. Povídal jsem vám, a je to velmi zajímavé povídání, o západním „svatém grálu“ a o tom jakým způsobem se postupně vyvíjel tradiční posvátný pohár sómy směrem dolů, k démonství zemních a podzemních kultů. Tam, kde původně byl jeho posvátným obsahem sóma, duch poznání, se později objevuje nějaký ten obluzovací nápoj, možná i alkohol u některých kultur, až po tu krev u těch podzemních kultů, které si již dezinterpretovali nebo posunuli celou tuto původní tradici v pravý opak –  o tom si budeme povídat příště. 
Jako poslední zbytek této pradávné a původní tradice boha sómy můžeme dnes vidět ve světské oblasti jeho používání při všelijakých sportovních podnicích, kdy „se vyhrává pohár“ – „pohár vítěze“. Ať už to jsou automobilisté nebo tenisté, tak se bojuje „o pohár“ – aniž se už ví, o co se jedná. „Pohár“ jako symbol má tedy nesmírně starou a nesmírně významnou roli v historii člověka. 
Další lidskou činnost, kterou bych chtěl religionisticky pojednat, je samo lidské oblékání. Existují dvě verze jeho původu. Já už jsem tady uvedl, že v těch védských verších je krásně doloženo obtáčení rýmů kolem „božského dítěte sómy“, do kterých ho zpěváci svými zpěvy „oblékají“, a že toto obtáčení rýmů, ovíjení, které nám Čechům díky našim předkům zůstalo jako slovo zachováno dodneška („avyati“ – „ovíjeti“), je liturgickým důvodem toho, že dnes nosíme šaty. Stejně jako všechny další zmiňované činnosti vzniklo i oblékání napodobováním liturgického obřadu. Ještě dnes některé ženy zavinují dítě do plen, a víte, že v Indii je tato tradice ovíjení udržována v ženském oblékání po tisíciletí až podnes.
Druhá verze vzniku lidského oblékání pochází „od protinožců“ duchovní školy - od uctívačů zvířecí síly nitra země – je to oblékání se do kožešin zabitých zvířat. V tom prvním případě, v tom liturgicky védském, se člověk liturgicky či symbolicky ovíjel těmi šaty, často nazdobenými – protože právě to měli za úkol védští zpěváci, „zdobit sómu“ – aby si tak uchoval a ochránil „sílu člověka“ uprostřed. Takže tato tradice právě vedla takového člověka, aby chápal a potom i posiloval tu sílu niternosti, tu sílu vroucího středu. 
Kdežto oblékání se do kožešin zabitého zvířete vychází ze zcela jiné náboženské tradice. Můžeme si ho dnes omylně materialisticky vyložit jako „ochranu proti zimě“, ale tato krátkozraká a hloupoučká teorie neobstojí. Může jí věřit pouze ten, kdo se nikdy nezabýval náboženstvím a jeho významem ve starých dobách, kdy lidé nežili, jak už jsem řekl, vůbec pro sebe sama, ale skrze Boha, kterého uctívali, a skrze Jeho sílu. Utilitarismus – účelovost – je „náboženstvím“ současnosti a je to náboženství člověka sama pro sebe a pro svůj zisk, a proto je zkázonosné.
U zemních kultů se jednalo o to, obléknout se do kožešiny, aby lidé převzali a „zdědili“ tu sílu zvířete, které zabili - to je významný fenomén, který bychom neměli podceňovat, který má právě v zemních kultech nesmírný význam. Totiž zabít jakéhokoliv protivníka a obléknout si jeho „šaty“ je významný princip, který patří k základní výbavě zemních či démonských kultů. Tato síla „převlékání“ – toho zabití a převléknutí se, tj. napodobení – je totiž hlavní metodou, jakou spodní síla nitra země získává svou moc. Právě obléknutím se do šatů nepřítele získalo biblické křesťanství svou moc nad gnozí! Prastará praxe zabíjení zvířat a oblékání se do jejich kožešin, aby vnějším zdáním narůstala na hrozivosti a působnosti, tuto spodní sílu dobře dokumentuje. Významné je na této praxi i nasměrování člověka – kde hledá sílu a oporu, že je to „dole“, ve zvířectví.
Za další tradiční lidskou činnost, která vyplynula z védské liturgie, považuji paličkování, německy „krippeln“ od „die Krippe“ – „jesličky“. Jedná se o stále pootáčený válec velmi často se základní látkou zlatou nebo žlutou, umístěný v jesličkách, který si ty babičky „zdobí“, tím že pootáčejí tím válcem a pomocí splétaných nitek na něm vytvářejí různé obrazce, které pak sejmou a přikryjí jimi třeba stůl. Podoba s védským zdobením stále otáčeného („verše“!) sómy – „děcka v jesličkách“ – je zde zřetelná.
Vlastně úplně na začátku tohoto výčtu liturgických činností, ze kterých se vyvinuli činnosti světské, jsem se měl zmínit o užívání kola. Kolo patří k všeobecně uznaným atributům Boha a to nejen v Indii. Můžeme spatřit keltského boha s kolem v ruce, Buddhu i později Krista symbolizovalo kolo, různí křesťanští světci mají podle buddhistického vzoru kola nad hlavou jako symbol svatosti atd. Co toto liturgicky používané kolo znamená? Jeho původ je dvojí. Jednak je samým symbolem svaté či boží síly, která se projevuje dosažením úplnosti, celistvosti, nečástečnosti – a to právě kruh vyjadřuje. Je samozřejmě také zobrazením slunečního kotouče, který je důležitým symbolem celé duchovní školy.
Avšak to, co nás teď zajímá ještě více, je „kolo“ ve smyslu verše (od lat. „verto“ „vertere“ – „otáčím“). Na nejstarších ještě předsumerských památkách naleznete zvláštní „domy býčků“, ze kterých vycházejí vždy tři proudy kol – symbolů svatého zpěvu. V Indii můžete dodnes pozorovat svatá procesí, kde je „bůh“ vezen na voze. Mnoho starých památek po celé ploše Euroasie dosvědčuje obrovskou rozšířenost této „liturgické dopravy“. Kolo zde plní tutéž symboliku jako výše zmiňovaná loď – je to dopravní prostředek, kterým se, jak se zpívá ve Védě, „bůh veze za bohy“ („déva dévéšu íyaté“). Stále se otáčející kolo zde symbolizuje stále se opakující mantru, „verš“, který „veze“ boha sómu za Indrou či Varunou či Mitrou atd. Právě zde musíme hledat počátek nejprve symbolického a pouze liturgického a později potom i praktického používání kola a vozu –  začátek dnešního automobilismu.
Další věc, která také stojí za zmínku - mám o tom malou kapitolku v Kořenech – je vznik a užívání peněz. Liturgie, vztahující se k přijímání boží síly symbolizované kruhem, vykrystalizovala snad právě v perské říši do přijímání „oplatků“ – lat. „ob-fero“, „nesu vstříc“, známých „hostií“, které měly na sobě nakreslené slunce nebo orla nebo měsíc a které symbolizovaly přijímání úplnosti či dokonalosti, tj. „svatého ducha“ – právě toho, který se nazývá védsky „sóma“ a avestsky „haoma“. 
Z tohoto slova „haoma“, „hóma“ potom také vzniklo latinské slovo „homo“ – „člověk“. Slavnostní „příjímání“ – toto symbolické přijímání haomy coby „dokonalého Člověka“, jak se píše v perské Yašně, v podobě symbolické kruhové oplatky, se nám stalo velkou tradicí. Víte, že perská říše, jak o tom dneska budu ještě mluvit, byla obrovského rozsahu a zasáhla spoustu kultur, vlastně od dnešního Afganistánu až po Sýrii a Egypt, a že měla velký vliv i na Rusko a na Slovany atd. Takže tam se nám začíná objevovat ta „nejvyšší svátost“, posvátnost kruhovitého charakteru – ta sóma či haoma – symbolizovaná, kromě oplatky pojídané, také „oplatkou“ či „obětinou“ dávanou bohu, která byla vyrobena či lépe řečeno „vyražena“ buď ze zlata nebo ze stříbra či mědi. 
Že existoval přímý poměr mezi slovem a mincí, dokládá tradice řecká, kdy se nebožtíkům vkládala na jazyk, později pod jazyk, malá mince, symbolizující právě modlitbu, (a nikoliv jakési „celní“ platidlo, jak o tom mluví již upadlá pozdně řecká tradice), pomocí které se dostali „na druhou stranu“. 
Původně tedy tato „mince“ byla určena jako „měna“ mezi bohem a člověkem, měla vertikální nasměrování! To jednoznačně dokládají ještě i naše mince, které se často přidržují tradičního a původního symbolu – orla. Mince nejstaršího období na sobě mívají na Východě např. obraz Ahury Mazdy nebo potom v buddhistických dobách Buddhy s aurou atd. 
Ta síla vykřesávání, vytepávání, kdy všem bylo jasné, že se jedná o symbol síly života, o nejposvátnější sílu coby „třetí sílu“, rodící se srážkou mezi dvěma protivami, tak vidíte, že když ji srovnáte s praxí ražení mincí mezi dvěma matricemi, tak ji máte přímo tady! Pouze s tím rozdílem, že při tomto napodobivém „ražení“ je mezi těmi dvěma silami plíšek kovu, který nám svým kruhovým obrázkem po vyražení jen symbolicky znázorňuje ten původní „tón“ – „tanus“, životadárného „ducha“ , neboli tu „jiskru světla“ mezi dvěma křesacími kameny světa. 
Existuje velmi zajímavý výskyt mincí asi ze 4. stol. př.n.l. na našem českém území s nápisem „Biatec“, který se tedy dá velmi srozumitelně slovansky překládat jako „vytepanec“, „bitec“, „vytlučenec“, neboť v keltštině to neznamená nic, a který se strká do šuplíku a pod koberec, protože tato interpretace by zrušila všechny dosavadní archeologické teorie o příchodu Slovanů na naše území v 5. stol. n.l. Ale samotný vznik a vývoj  mincí a platidla z liturgické pomůcky či symbolu potom k dalšímu světskému užívání - kdy se tento symbol nejposvátnější hodnoty stal uznávaným měřidlem v tržních vztazích - je velmi pravděpodobný. 

Dědicové Védy

Teď se budeme věnovat dědicům Védy, tzn. takovému popisu, jak se tato původní tradice rozvíjela v čase do šířky, a kde se slavně nebo trvale usadila nebo kde došla svého rozkvětu. Nebudu rovnou povídat o védantě, to až na konec, ale udělal bych takový malý obrázek pársismu neboli zarathuštrovství. Perská říše je známá teprve od 6. stol. př.n.l. v podobě království tzv. Achajmenovců, kteří stáli u zrodu a vybudování obrovské a mocné říše, jejíž dědictvím je dnešní Irán a která ovlivňovala mocně světové dějiny nebo alespoň dějiny naší polokoule od toho 6. stol. př.n.l. víceméně až po nějaké 6. 7. stol.n.l., tzn. více než 1000 let. 
Je potřeba říct, že toto území, tím že se rozkládá a navazuje na prostor indický a sousedí také s Mezopotámií, hrálo důležitou úlohu kulturní a zcela nepochybně i myšlenkovou už odedávna, už od nepaměti, protože již v podobě říše tzv. elamské nebo i celé „protoelamské kultury“ zde existují kulturní nálezy, sahající mnoho tisíc let do minulosti. Tyto nálezy dosvědčují právě tu liturgii a védskou tradici, kterou vám zde popisuji –  řada nálezů právě vznášejícího se orla a uctívaného býka, býčích pohárů sómy dokládají jednotu starého náboženství. Říše elamská nebo království elamské známe přitom už od dob staré Mezopotámie, tzn. od 5.-4. tis. př.n.l. Samotné slovo „elam“, které je sumerského původu, znamená „hornatá země“. 
Ale to, co vám teď budu povídat, se bude vztahovat právě už k tomu vyjevení se náboženství zarathuštrovského, uctívačů ohňů, od 6. stol. př.n.l. Základní svatou knihou, která provází tuto náboženskou tradici, je Avesta, „Apestak“, znamenající pehlevsky „Text“ a má velmi pohnutou a dávnou historii. Nynější  podoba či spíše zbytky této svaté knihy, které dnes známe, pocházejí totiž až z rukopisů ze 14. stol. n.l. První velkou ránu dal Peršanům ve 4. stol. př.n.l. Alexandr Makedonský, z jehož nařízení po porážce perské armády se všechny svaté perské texty spálily, ovšem jeho síla nebyla tak mocná a trvalá, aby ta tradice zanikla. 
Naopak, možná že víte, že právě tím řeckým „propíchnutím“ celé té oblasti došlo ke vzniku proudění, kterým začíná kolem 4. a 3. stol. př.n.l. masově směřovat celá východní filosofie na Západ. Nejstarší doklady této tradice a doklady o slavných perských králích jsou klínopisné nápisy na skalách, je to např. slavný behistúnský trojjazyčný nápis, který právě rozluštil Rawlinson a tím otevřel cestu k rozluštění klínového písma jako takového. Je to nápis krále Dáreia, jak se řecky přepisuje, on se jmenoval persky Daraváhuša, který je o tom, že a jak on sjednotil říši a postavil „království pravdy proti nemoci lži“. 
Samotná Avesta – ten svatý text – se dělí do několika částí, pro vás je snad důležité, abyste si napsali, že nejdůležitější část se nazývá „Yašna“, což je sanskrtsky „yadžňa“ – tzn. „oběť“, „oběť hómy“, tj. oběť tepáním slova, svatého slova. Další část - asi vůbec nejstarší v lingvistické podobě dochovaná – je „Vendidat“ nebo „Videvdat“, což je srozumitelnější, tj. „nástroj proti démonům“. „Dévové“ totiž, na rozdíl od indické sanskrtské tradice, jsou zde „démoni“. Tam se jaksi rozlomilo to původní védské dědictví a některá slova se nám pozměnila a některá nám zůstala úplně stát proti sobě v opačném slova smyslu, není jich moc, ale tento případ slov „déva“ a „asura - ahura“ je jasný, protože asurové jsou v sanskrtu  (na rozdíl od védštiny) již démoni a dévové bohové, a v avestštině je to obráceně. 
Celá párská liturgie a celé jejich náboženství je zcela evidentně jakousi západnější odnoží védské náboženské tradice, i ta avestština je velmi podobná védštině, takže člověk znající védštinu, se může s jistými obtížemi pokusit o překlad, neboť smysl liturgie je úplně stejný. Velebí se zde „haoma“ (védský sóma) – což je jakoby úplný duchovní Člověk („duchovní“ ve smyslu netělesné kvality), jak je také výslovně nazýván v Yašně, který je jediným pravým prostředníkem mezi lidmi a Pánem vědění – „Ahurou Mazdou“. Tohoto pravého a jediného prostředníka je třeba ctít, neboť je králem a nejmocnějším v říši živých. 
Jeho uctívači – pársové - se cítí být jeho nejvěrnějšími a on jim za tuto jejich oběť, za to že ho pěstují, že ho ctí, dává všechno, co mají. Především život, ale i všechny hmotné statky, doslova všechno. Celá lidská říše i celý živý svět je tu tak svázán s uctíváním lidskosti ve svých základních hodnotách. Stejně jako ve Védě je ten, který neobětuje tomuto životadárnému principu, považován za parazitického a škodlivého démona. Nikoliv rozmnožování statků pro sebe sama ale rozmnožování síly haomy a Ahury Mazdy je zde pravým smyslem lidského života.
Tato párská tradice se odvolává na „Zarathuštru“ coby svého mytického zakladatele. Neriosengh, překladatel Yašny do sanskrtu, ho nazývá „Džaratuštra“, což by se dalo přeložit už sanskrtem jako „ten, který se raduje ze slova“. Do jaké míry to odpovídá tomu avestskému významu, těžko říct, ale bylo by to velmi smysluplné a logické, kdyby ta interpretace toho jména byla takto. 
Symbolem nebo takovým znakem, který proslavil zarathuštrovce je právě uctívání ohně. Symbolika ohně je u nich zpracovaná do takové pregnantnější a vypjatější podoby než v hinduismu a nevím, zda je to už tím západnějším nasměrováním nebo jak k tomu došlo, ale jsou tam – vzhledem k tradici indické některé charakteristické změny, ale to podstatné zůstává. 
Nejedná se rozhodně o uctívání fyzického ohně jako takového, jak se někteří primitivové domnívají, ale o oheň coby důležitý symbol té pravé duchovní síly, ze které se člověk zrodil. Do tohoto symbolického a stále udržovaného ohně se liturgicky, tj. ceremoniálně, přikládá 3x denně za doprovodu recitací právě z Jašny. To znamená, že ten obětník – tzv. “mazdajasna“ nebo ten zarathuštrovec – dobře rozuměl tomu, o co se jedná. Posvátné slovo vzniká křesací energií a je „přikládáno“ do věčného duchovního ohně, pomocí kterého jsou lidé právě lidé a mohou jako lidé žít. Udržovaný fyzický oheň na oltáři tedy v této koncepci reprezentuje tu duchovní sílu světla poznání, kterou je třeba stále živit a udržovat, proto také tento symbolický fyzický oheň nesmí nikdy zhasnout – za to byly ty nejpřísnější tresty. 
Posvátné slovo recituje kněz „zaotar“ (védský „hótar“), který také svolává všechny věřící pomocí paličky a hmoždíře – starého liturgického nástroje jak bráhmanů tak i zarathuštrovců – k tomuto nejstaršímu obětnímu ceremoniálu. 
Řada mytických postav nebo těch náboženských postav i předmětů je ve Védě i Avestě totožných, není ani třeba, abyste je všechny znali. Kromě sómy - haomy si zapamatujte ještě např. „svatou šňůru“, která se sanskrtem nazývá „kakša“ a u Peršanů „kosti“, což je ta posvátná šňůra, ta naše „maturitní stužka“, kterou jsou při obřadu zasvěcování (sanskrtem tzv. „upanayanam“) slavnostně opásáváni všichni bráhmani i pársové na obranu proti vnější síle temnoty. Vyjadřuje se tak síla Úplnosti coby „kruhová obrana“ proti síle zkázy, jak jsem o tom již hovořil při popisování nejstarších lidských sídel. 
Se samotným jménem božím je to u pársů tak, že se nazývá „Ahura“, v klínopisných textech nejstarších dokonce „Aura“ anebo „Aura Mazda“. Je to již deformovaný původní védský termín „asurah“, který sémanticky znamená „ten, kdo dopřává asu“, tj. ducha života. Náše slovo „bůh“ pochází z védského termínu „bhaga“, staroslovansky „bog“, a znamená to „dárce“, či „rozdělovače“ všech hodnot, od slovesa „bhadž“, „bhadžati“ – „dávat život světlem“. 
Tradice perská je velmi ostře zaměřená, jak se říká, „dualisticky“. Je to něco, co bych rád vysvětlil, protože se nám tady dějí s tímto termínem takové čarodějnické kousky. Díky pozdní tradici indické, díky filosofu Šankarovi a pozdějším hlavám, se nám začala jevit celá ta tradice indické duchovnosti jako monotheismus západního stylu nebo theismus –  a to by byla chyba! Protože jak při studiu nejstarších védských pramenů, tak i staré védánty můžeme sledovat základní rys celého náboženství, kterým byl jednoznačný pesimismus ohledně vnějšího hmotného světa, tzn. že tam jakýsi světský pozitivizmus ve smyslu uctívání „pána světa a forem“, jak se s tím můžeme setkat v židovství nebo v západním křesťanství, naprosto není oprávněný. 
Zde se velmi dobře chápe od začátku až do konce, že „pán formy“, pán světa „náma rúpa“, „světa jména a těla“ není a ani nemůže být „dobrý“ a že to je naopak Smrt sama a že my, jestli chceme jako lidé přežít, musíme žit ve stálé opozici vůči tomuto vegetativnímu, stále více člověka svazujícímu, stále všeho se zmocňujícímu pánu světa forem. Slovo „advaita“, „nedvojnost“ neznamená proto vůbec ve staré indické tradici jakési „nerozdělení těla a ducha“ či „světa a člověka“, ale znamená naopak ostrý dualismus sil átmana – vnitřního člověka, který se musí chránit před silami světa, je to „nedvojnost“ ve smyslu nerozdělení člověka kompromisnicky na částečně duchovní a částečně lačnou a žíznivou světskou kreaturu. 
Omylem z nevědění se ovšem stalo, že se během věků začala indická původní tradice špatně interpretovat, začalo se najednou mluvit o tom, že právě pouze Peršané jsou jaksi posedlí dualismem, protože u nich to celé učení je symbolizované věčným bojem Ahury Mazdy coby Dobrého pána vědění, Pána velkého vědění, s „Angri Mainyuem“, obyčejně překládaným jako „Zlý duch“, ale mohl by znamenat právě „Hladový duch“ („hladové smýšlení“ - srovnej něm. „hungrige meinung“), tj. „Duch lačnosti“, což odpovídá celé té filosofii a smyslu náboženství. Tito „dva duchové“ zde stojí věčně proti sobě a spis Videvdat potom výslovně na začátku ve své první kapitole popisuje vznik světa tím zajímavým způsobem, že Ahura Mazda stvořil na počátku světa „dobré místo“ a hned jeho stín či zrcadlová nápodoba Angri Mainyu stvořil zlé místo zrcadlově totožné s tím prvním. 
Tímto způsobem se podle pársů rozvíjí celý svět „na dvě strany“ a souboj mezi Ahurou Mazdou a Angri Mainyuem tvoří vlastně smysl a obsah lidských dějin, který má spoustu peripetií a spousty příběhů, ale ve své theologické podstatě jsme stále u té samé tradice, jsme pořád ve Védě, kdy proti sobě stojí „Had Vrtra“ , pán „spodních vod“, a proti nim vykřesávaný a vroucí duch života – Agni, Hari,  „duch vznášející se nad (spodními!) vodami“, bez kterého by život na zemi vůbec nebyl, protože ta „spodní voda“ by vše zalila, všechno by spojila se vším do jedné „sloučeniny“ – došlo by k „potopě světa“ a svět by skončil. Takže tolik ke známému perskému či zarathuštrovskému „dualismu“. 
Peršané tedy vytvořili systém obrany člověka, který je zajímavý z historického nebo i světského hlediska, kdy veškerá světská moc se odvozuje z moci haomy – dokonalého duchovního Člověka, velebili „Pána pánů pánů pánů...“, vytvořili takový dokonalý systém monarchický, který vlastně se potom stal vzorem, řekl bych, i pro monarchické systémy Evropy v době středověku, o čemž svědčí i přijetí těch nejznámějších monarchických symbolů v podobě koruny, žezla a jablka, inaugurace na trůnu atd.
Několik slov o historii. Ta historie jenom v krátkosti vypadala tak, že ta doba nejstarších a nejslavnějších achajmenovských králů trvala pouze 200 let, kdy se Achajmenovci pod nejznámějšími jmény Kyros, Dareios, Xerxes zmocnili obrovského území, sahajícího od Indie až po Egypt, a ustanovili tam nejen světskou vládu, ale zanechali tam nepochybně i náboženský a myšlenkový vliv. Tato říše se zhroutila tažením Alexandra Makedonského v r. 327 př.n.l., kdy došlo ke vzniku tzv. „satrapií“, jednotlivých velkých celků, které žily právě takovým pozoruhodným životem pod západním i východním vlivem a docházelo tam k úžasnému procesu míšení západní i východní tradice. 
Zvlášť pozoruhodné až legrační spojení Západu s Východem se projevilo v oblasti gandharské, kdy totiž Řekové, kteří se usídlili v dnešním Afghánistánu a Pákistánu, začali svým sochařským uměním zobrazovat všechny výjevy z buddhistických legend a postavu samotného Buddhy, kdy Buddha je zobrazován zásadně v řecké tunice, a jelikož ho ztotožňovali s Apollónem, vypadá vlastně jako Apollón a má často knír a všelijaké kadeření vlasů atd. 
To tzv. „gandharské umění“ je potřeba vnímat právě v těchto souvislostech a vidět, jak zajímavě se nám tady ten východní školou „vydlabaný“ či „vypracovaný“ prostor života zalévá či vyplňuje tou řeckou láskou a úctou k formě a hmotě, a že teprve „spolupráce“ těchto dvou sil nám tady vlastně tu Buddhovu sochu – která je svou podstatou antibuddhistická – vytváří. Zde je zapotřebí si uvědomit, že Buddha byl chápán - stejně jako vykřesávaný sóma – coby ten volný prostor ve hmotě. Řecký ikonoklasmus pozdějších století a raná fáze křesťanství a gnoze – to je zase naopak východní vliv na Západě. 
Od 3. stol. př.n.l. je celá oblast perské říše pod nadvládou tzv. Arsakovců, tj. skythsko-parthských vládců, za jejichž vlády dochází k obrovské vlně buddhistického pronikání na Západ. Perské čepičky „tří králů“ v křesťanské tradici dokumentují tyto buddhistické vládce, kteří se však, na rozdíl od křesťanské legendy, zcela jistě odmítali poklonit jakémukoliv židovskému spasiteli, zvláště proto, že byl celý pouze špatnou nápodobou Buddhy, kterého sami uctívali. Jméno „Gathaspar“, které patřilo jednomu z těchto skythských králů, nám v Evropě dalo v zesměšněné podobě „Kašpara“, „Kašpárka“, který nosí perskou čapku s rolničkami dodnes.
Ve 2. stol. n.l. došlo k znovuoživení či renesanci perské vlády na tradicích zarathuštrovských pod dynastií Sásanovskou. Tato říše trvala potom až do doby rozpuku islámu, tj. do 7. stol. n.l. Přičemž to časové údobí, které bylo mezi těmi dvěma velkými perskými říšemi nemůžeme chápat příliš jednostranně, také pěstování zarathuštrovství a oběti ohňům zde nepochybně – i když ovlivněné buddhismem – pokračovaly dál, tam nikdo nic nezastavoval. Takže tu máme neutuchající náboženskou tradici, dochovanou minimálně od 6. stol. př.n.l. až po stol 10. - 11. n.l., kdy teprve nesnášenliví Turci, kteří se zmocnili islámského dědictví, nastolili daleko drsnější a nesmlouvavější politiku vůči všem ostatním náboženstvím, takže na to doplatili i křesťané, kteří tam sídlili, ale i právě zoroastrovci, jak jim říkají Řekové, zarathuštrovci, kteří až do té doby mohli celkem bez problémů pěstovat svůj kult. 
Pak to bylo stále obtížnější a od 11. stol. n.l. prakticky nemožné, protože začalo velké tažení proti nim. Oni se jednak stáhli do hor a jednak se přestěhovali na ostrov v Perském zálivu a odsud potom přepluly do Indie, a od té doby jsou v západní Indii v oblasti Bombaje, kde žijí dodnes v hojném počtu. Údajně jich je i dnes v Íránu velké množství, patří mezi takové bohatší městské občany, v samotném Teheránu je několik chrámů ohně, a dnes už nejsou utiskováni. Jinak od toho 11. stol. zůstali zarathuštrovci v Yeštu a v okolí, kde jich má být kolem 70 000, tam by se také vyplatilo se jet podívat a potom tedy v té Bombaji, kde se jejich počet pohybuje mezi 2 a 3 miliony. 
Celá ta tradice párská je velmi zajímavá a mohli bychom si o ní dlouho povídat. Já tady dnes uvádím jen základní fakta a informace, abyste měli povědomost. Pro všechny, kteří u mně studují sanskrt a zajímají se o Indii, je možné s jistou nadsázkou říci, že tradice párská je vzhledem k Indii něco jako „bratranec“. Ohledně samotné theologie nebo toho párského učení je kromě uctívání Ahury Mazdy coby Pána světla poznání důležité uctívání haomy. Ten bývá dnes - stejně jako indický sóma - omylně ztotožňován s konkrétní fyzickou rostlinou, protože tradice jeho uctívání se jak ve védštině („amšu“), tak i v Avestě poeticky(!) nazývá „rostlinou, která roste ve výšinách“, nebo „stromem“ apod. 
Z tohoto omylu zase „vyrostla“ jiná „rostlina“ - celá obrovská západní tradice výkladu, jaká botanická „rostlina“ vlastně „ta sóma“ potažmo „haoma“ vlastně je. Víte, že byla ztotožňována s konopím nebo dokonce s halucinogenní houbičkou apod. Toto všechno zcela odmítám a vy to také odmítejte, protože to nemá nic společného s duchovní školou. Ta „rostlina“ je pochopitelně duchovně myšlená rostlina – „to, co roste“, je to udržovaná duchovní tradice, ze které roste všechen ostatní život, myšlenková škola, škola vědění o tom, jak se udržuje a zachrání opravdový a dobrý člověk.
Párský Ahura Mazda je religionisticky zajímavý také proto, že je v učení perském obklopen takovou jakousi družinou kvalit nebo hodnot, která se nazývá „Ameša spenta“, „Nesmrtelní svatí“ či „Nesmrtelní rozmnožitelé“, kteří jsou v Yašně uctívání právě zároveň s Ahurou Mazdou. Já se o nich zmiňuji jednak proto, že nám dávají návod, jak se dívat na všechna védská „božstva, a jednak proto, že každý, kdo chce rozumět gnostickým textům a jejich „aiónům Spasitele“ nebo potom maháyánovému buddhismu a jeho „paramitám“ a vlastně i celému ranému křesťanství, tak zde v perské verzi má obdobu, která mu pomůže porozumět. 
Ameša spenta jsou koncipovány v perském náboženství podobně jako gnostické „aiony“, tzn. jako věčné kvality, věčné hodnoty Člověka, které ten Ahura Mazda pouze zastřešuje. Oni jsou  „tělem Ahury Mazdy“ a jsou to vlastně ty nejlepší kvality člověka nebo pilotní lidské vlastnosti. Kdo z vás by si je chtěl zapsat, jsou v každé publikaci o zarathuštrovcích, tak ať si poznamená: 
„Vohu Mano“, což se překládá buď jako Člověk s velkým Č, nebo „Dobré smýšlení“, je to duch dobrého smýšlení a každý dobrý člověk ví, co si má pod tím představit. Druhá věčná svatá hodnota potom, té by se mělo říkat „Ášam vahištam“ a nikoliv „Áša vahišta“, protože všechny tyto kvality kromě Moudrosti – „Spenta armaiti“ – jsou v avestštině středního rodu. Ti, kdo poslouchali můj výklad středního rodu, tak vědí, o co se jedná. To nejsvatější musí být vždycky středního rodu. „Ášam vahištam“ se překládá jako „Nejvyšší čistota“. 
Třetí Ameša spenta se nazývala „Kšatram vairyam“, což bývá překládáno jako „Dobré lidské pole“, tedy právě ten vykřesaný světelný prostor. Další, jediná ženského rodu, se nazývá „Spenta armaiti“ a je to „Dokonalá moudrost“, tolik známá z pozdější gnoze jako „Hagia Sofia“ nebo z maháyánověho buddhismu, kde se nazývala „pradžňa paramitá“. Poslední dvě duchovní kvality či hodnoty se nazývaly „Hauravat“, překládaná jako „Úplnost“, „Celistvost“, je to v podstatě védské „har-vat“, „to naplněné Harim“. Poslední je „Ameretat“, což znamená zcela jednoznačně „Nesmrtelnost“. 
Tyto hodnoty, tyto kvality coby „bohové“ – ve své pravé podstatě, tak jak bychom měli bohy chápat – obklopují Ahuru Mazdu a těm přinášejí pársové oběti, těm slouží a skrze ně žili a ještě dodnes žijí. Jen pro vaší informaci ohledně toho uctívání ohňů, pársové stavěli tzv. „domy ohňů“, kde ty své ohně chránili a oni měli ohně theologicky a kvalitativně rozdělené na pět druhů. Je to už tradice pozdější, ze spisu zvaného Bundeheš, ale já vám přečtu jenom jejich názvy, abyste viděli, jakým způsobem pársové uvažovali. Kvalitativně rozlišovali ohně na oheň Ahury – „berezišavó“ – oheň v nitru člověka, dále „vohu fryána“ – oheň v rostlinách, potom „vasišta“ – oheň blesku a pak teprve ten pátý oheň(!) byl ten náš fyzický oheň, kterému říkali „speništa“. 
Takže takovýto pohled měli – tzn. že měli čtyři duchovní ohně a jeden oheň fyzický a ohledně toho fyzického ohně to bylo tak, že nezůstávali u jednoho, ale rozlišovali podle varny (tj. druhu člověka) tři ohně. Každá varna měla svůj oheň. Byl oheň kněží – „adar fróba“, potom oheň bojovníků – „adar gasap“ a potom oheň zemědělců. A tyto tři ohně měly svá epicentra v perské říši, a když se nějakým zemědělcům nebo bojovníkům stalo, že ten jejich oheň v jakékoliv provincii či vesnici vyhasl, tak museli do centrálně udržovaného ohně vyslat posla, a tam si zapálit pochodeň a vrátit se s ní, aby věděli kam patří a jaká síla je živí. 
Takže tímto způsobem se také znázorňovala a vytvářela lidská pospolitost, ta vzájemnost v údělu lidské práce. Úděl kněží byl jednoznačný, udržovat a chránit svaté slovo, které chrání lidské hodnoty, úděl bojovníků byl chránit řád, chránit ty duchovní mazdayasny a území, na kterém se toto náboženství nalézalo, a potom úděl zemědělců byl společnost vyživovat materiálními statky. 
Pokud se týče „vývoje“ tohoto systému a posunutí smyslu lidského řádu, tak zcela nepochybně k tomu došlo. Jako je osudem každé myšlenky, aby byla změtena a napadena nepochopením, tak zrovna tak každá tradice trvající po tisíce let musí počítat s tím, že tam dojde k tomu, že právě ta světská síla nepochopení se zmocní té tradice a začne ji předělávat po svém. K tomu došlo u všech náboženství, které znám – právě tento vývoj sleduji, protože je velmi zajímavý a teprve otvírá člověku, chtějícímu něco vědět, cestu k pochopení světa a jeho historie. 
Když nějaký zvědavec posuzuje to které náboženství staré doby, vidí ho podle jeho pozdních projevů vždy už v té úpadkové podobě. Potom by třeba mohl ohrnout nos a říct, že mu to nic neříká, že ho to neoslovuje. Proto je potřeba vždy zavnímat jev pozvolného posvětšťování a úpadku a uvědomit si, odkud kam se vždy celá společnost vyvíjí, jít ke kořenům, k počátkům a chápat jak pracuje svět, jak přepracovává a zmocňuje se té původní duchovní tradice. 

2. část

Takže teď k té védántě. Ohledně „literárních“ pramenů ( dávám je do uvozovky, protože na rozdíl od tradice židovské se všechno říkalo a učilo nazpaměť) je zapotřebí rozlišovat dvě základní kategorie – „šruti“ a „smrti“. Šruti jako tradice posvátná, naslyšená nebo jak se překládá „zjevená“ – ona je spíše „naslyšená“, jak to sloveso „šru“, „šravaté“ napovídá, a jedná se tedy o védské hymny a to, co je k těm Védám vázáno, tzv. bráhmany a aranyaky, což jsou takové poznámkové a vysvětlovací přídavné texty, které poučují, komentují samotný smysl Védy.
A je zřejmé, že celý text silně ovlivňují i jednotlivé rodové tradice, protože každá ta rodina, která držela védskou tradici jednotlivých zpěvů, tak si k tomu potom vytvořila i své poznámky a svůj vysvětlovací aparát, takže přestože se základní vize nijak významně neodchyluje, tak přeci jenom užívání různých obrazů anebo příměrů nám vytváří takovou tříšť, která není tak úplně systémová. 
Tzv. „upanišady“ jsou nejznámější produkty staré védánty, protože védántu si můžeme rozdělit podle její filosofie na starou a novou. Do té staré védánty by nám patřila právě celá tato stará literatura, tzn. upanišady, staré bráhmany a aranyaky a jedná se časově o 1. tis. př. n.l. Nejstarší upanišady – Čhándogyu a Brhádaranyaku – můžeme snad datovat mezi takové 9. až 7. stol. př.n.l. 
Ta nová védánta, ta se především týká jakési obnovy védského učení, té védské tradice v opozici právě vůči buddhismu, a je spojena se základním dílem Šankarovým, který komentuje Badarayánovu "Brahmasútru" ze 4. stol. n.l. Ten Badarayána vlastně patří ještě ke staré védántě, neboť se pokusil celou nauku pouze systematizovat. Jedná se o 555 výroků, které vystihují smysl nauky, a je to velmi těžce přeložitelná záležitost, na které si vylámalo zuby spousty indologů a překladatelů. 
Hlavní postava a taková osobnost mladé či obnovené védánty je tedy filosof Šankara, který žil v 9. stol. n.l. Ten se – vidíte po jak velmi dlouhé době od starých upanišad – pokusil filosoficky zacelit, ujednotit celou tradici védskou v opozici právě vůči buddhismu a učení sámkhya. Víte, že buddhismus od takového 3. stol. př. n.l. až právě do toho 9.-10. stol. n.l. byl jednoznačně převládajícím myšlenkovým a náboženským proudem v Indii, abychom si to také trošku historicky dali do souvislostí. Poté, jak pod vlivem islámu a ničení buddhistických klášterů, tak také pod vlivem vnitřní filosofické reakce nebo protivenství, které začalo buddhismus odmítat, ale i díky úpadku či stálého „rozvoje“ samotného buddhismu do světa, došlo k renesanci staré védské tradice, k tomu, čemu dnes říkáme hinduismus. 
Buddhismu byla vyčítána řada věcí, především nepochopení učení o átmanu, které Buddha zcela popírá. Ono se však jedná o daleko sofistikovanější záležitost, protože jsem v buddhistických sútrách běžně našel, že Buddha potvrzuje, že existuje To trvalejsoucí, ovšem o átmanu se opravdu vyjadřuje pohrdavě, odmítá ho, avšak já si myslím, že se spíš jedná o jiný proces. Jakmile totiž dojde k tomu, že se ten nosný duchovní prvek vyžije a je uchopen světem, musí dojít k jeho nahrazení novým duchovním proudem, aby duchovní učení bylo zachováno. Zdá se tedy, že bráhmanské učení o átmanu bylo již v Buddhově době do té míry zesvětštěné a zpovrchnělé, že bylo zapotřebí Buddhovy nové školy, aby celá tradice o duchovní podstatě člověka a odmítání světskosti byla zachována. (došel pásek)

4. přednáška -  původ Ježíše Krista
(2. dubna 2005)

Dnes jsem si pro vás připravil takovou speciálku – něco jako seminář, protože poté, co řeknu, co je zapotřebí, vám tady rozdám Hippolyta, Nový zákon a Evangelium „neznámého“ boha s Tomášovým evangeliem a budeme provádět komparativní studia, kdy si přímo na vlastní oči můžete porovnávat důležité výroky. Mohli bychom to udělat tak, že jeden by četl věci z Hippolyta, druhý z NZ a třetí z Tomášova evangelia. Dnes to bude o tom, jak vznikla Bible. Už jsem na toto téma v dřívějších přednáškách hodně povídal, takže dnes jen v krátkosti. Ta záležitost qumránská byla probraná, o Nag Hammadí jsem hovořil, o vlivu buddhismu na gnozi jsem také mluvil a já bych chtěl dnes svůj výklad – ten prostor, ve kterém se myšlenkově a argumentačně pohybujeme – doložit také konkrétními fakty. 
Takže jsem si pro vás tady jednak připravil knížku H. Kerstena „Der Ur-Jesus“. Tato knížka měla v Německu poměrně velký úspěch a to jednak díky tradičnímu zájmu Němců o křesťanství, který v Čechách nenalezneme, a jednak jistou senzací, kterou tato knížka obsahuje, totiž snahou dokázat, že Ježíš Kristus byl Ind a buddhista, který žil v Indii a pak připutoval do židovské sv. země Palestiny atd. Nicméně ta knížka má svou velkou cenu tím, že v ní pan Kersten velmi pečlivě shromáždil historická fakta, která svědčí o spojení mezi antickou civilizací a Indií, a z toho důvodu je velmi závažná. 
Člověku, který není vůbec připraven na toto téma, který zkrátka považuje svět Orientu a Indie za něco extravagantního a exotického, velmi vzdáleného a odděleného od světa antiky, tak tuto knihu vřele doporučuji, protože je zde řada důkazů, že tyto světy byly spolu propojené, technicky zaostale sice, ale propojené na tehdejší možnosti jako svět dnešní. Tzn. že z řady egyptských přístavů vyplouvaly denně lodě do Indie, zrovna tak po souši putovaly karavany a celé pobřeží mezi Egyptem a Indií bylo poseto všelijakými přístavy, kde se čile obchodovalo. 
Epicentrum obchodu s Indií byl ostrov Sokotra, kde byla obrovská indická kolonie, na západním a dokonce i jihovýchodním pobřeží Indie se našly pozůstatky římských obchodních osad z té doby, mnoho nalezených římských mincí a středomořské keramiky – čili toto je doložené. Takže ta představa, že by antický a indický svět byl oddělený a že přemýšlet o Indech kolem roku 0, kteří se pohybují ve Středomoří, že by bylo něco fantasmagorického a smyšleného, tak to tedy rozhodně tato fakta – a nejenom právě ona, ale také literární doklady, vyvracejí. 
Ta Indie tady byla – právě v době helénismu, právě od doby výbojů Alexandra Makedonského a po nich – plně v kontaktu se světem Západu. Existovala zde parthská říše, která sahala od Sýrie až po Indii, takže politicky se jednalo o území spravované jedním vládcem, kde právě bujel buddhismus a kde bujely kontakty mezi Východem a Západem, podobně jako v elektřině se přitahuje plus a mínus. 
Takový nejznámější literární produkt právě z tohoto období je slavný buddhistický spis „Milindovy otázky“, „Milindapaňha“. Jedná se o skythského nebo parthského krále Menandra, který se pálijsky nazýval Milinda, žijícího v 1. stol.př.n.l., který se táže buddhisty Nágasény na podstatu jeho učení a tento spis se stal slavným a byl přeložen do mnoha jazyků, i do češtiny panem Miltnerem. Je potřeba si uvědomit, že Buddha Sakyamuni – vyhlášený a miliony milovaný „Spasitel“ – se narodil již v 6. a zemřel v 5. stol. př.n.l. Celé křesťanství se svým napodobeným „také Spasitelem“ je již jen pouhá multiplikace či židovská varianta obrovské buddhistické vlny, která se po několik staletí valila světem a kterou právě židovští autoři přepracovali na tzv. „křesťanství“. Abychom věděli, co se ve světě stalo a rozuměli tak tomuto světu, myslím, že je dobře, abychom pochopili tuto důležitou skutečnost.
Ot.: Mnišská tradice tedy začíná buddhismem?
Od.: Právě že to je důležitá věc, že mnišství jako takové je čistě buddhistického původu. Protože bráhman, jak jsem již povídal, ten má prostě své povinnosti, které jsou v těch jeho dharmašástrách popisovány a ten jeho život se dělí na 4 stádia, kdy je postupně bráhmačárinem, grhasthou, vánaprasthou a sanyásínem. Tzn. že bráhman podle zákoníků indických má povinnost zplodit syna. To znamená, že to grhastovské – hospodářské období, to období „otce rodiny“, oni včlenili do celého průběhu života. Celkem pochopitelně, protože právě věděli, že existuje něco, čemu se říká výchova a příprava – prostě kultura. Věděli také, že celý lidský svět stojí na dědictví, i když rozhodně nebyli rasisti. Protože celý ten zavedený kastovní systém je postaven na duchovních hodnotách, na „varnách“, tj. na volbě, na tom, co si člověk vybere za život, a dále na vědění o typech člověka a na strukturovanosti jakéhokoliv organismu nebo celku.
Že darebák si tedy vybere darebáctví, zloděj zlodějství, čestný člověk počestnost a ušlechtilý ušlechtilost a že tato volba je to hlavní, co řídí osudy jak člověka, tak celého světa. Nicméně zastávali a zastávají až dodneška ten názor, že ten způsob, jaký zvolil buddhismus, tzn., že vlastně přijímá kohokoliv, kdo se „obrátil na víru“ a prošel noviciátem, tou zasvěcovací dobou, bez ohledu na to, co to bylo za člověka dříve, z jaké rodiny pocházel, tak tím bráhmanismus opovrhuje. To je jeden z velkých sporů s buddhismem a také příčina toho, proč právě buddhismus byl tím rozpukem, tou misionářskou bombou, a nikoliv bráhmanismus, protože bráhmanismus byl prostě svázaný s těmi tradičními bráhmanskými rodinami a tradicemi a tam se nic cizího či vzdáleného nemůže jen tak vetřít. 
Kdežto buddhismus byl zcela otevřený každému, dokonce třeba i, jak píšou Džataky, buddhistické příběhy, tak to vypadá, že přijímali třeba i velké hříšníky, vrahy – to je něco, co je pro védántu, pro bráhmanismus, zcela nepřijatelné. Protože přeci jenom ten skok z toho nevědění k vědění je tak obrovský, že takový nízký člověk těžko může důstojně a správně zachovávat celou dharmu. Takže – zpět k té vaší otázce – Buddha tedy žil 500 let před údajným Kristem a z toho důvodu se už rozvinulo během těch 500 let klášterní hnutí do tak mohutné podoby, že když dorazilo do Evropy, tak už bylo propracované, mělo už pevně stanovené řády, dokonce už se větvilo na různé školy atd. 
Já jsem si pro vás jako takovou ukázku historického zachycení vztahu mezi buddhismem a Evropou připravil edikt krále Ašóky z pol. 3. stol. př.n.l., kde on píše, že vyslal 256 misijních poselství s mnoha buddhistickými mnichy na všechny strany světa. A mezi nimi na čelním místě jmenuje právě některé „krále Západu“, ke kterým byly tyto mise také vyslány. Je tady jmenován „Antioka“, což je Antiochos II. Theos, který právě vládl v pol. 3. stol.před naším letopočtem v Sýrii, potom je tady legračně přepsaný Ptolemaios II jako „Turamaya“, král Egypta, potom je tady Antigonos Gonatas Makedonský, přepsán jako „Antekina“ a dále je zde jmenován „Maga“, což byl král Tyrhénský Magas. Alexandra přepisovali tenkrát buddhisté jako „Alikasundara“. Každopádně toto všechno jsou historicky doložení vládcové 3. stol. př. n.l. a to, že tam byli vysláni buddhističtí misionáři, tak to o něčem svědčí. To máme 3. stol. př.n.l. 
Pro 2. stol. př.n.l. máme historicky doloženo z cejlonských buddhistických kronik – především z kroniky Mahávánsó, že ve 2. stol. – nemáme tady přesnou dataci – byla na Cejlonu vybudována velká stúpa a při této příležitosti byli pozváni k tehdy největšímu buddhistickému svátku buddhisté z celého světa. Sešli se jich tam statisíce, protože buddhismus byl v obrovském rozkvětu, a právě z území Parthů – tj. z území, které nás velmi zajímá, neboť leží mezi Indií a Římskou říší - přišel podle zprávy velký zřec Mahádévó doprovázen 460 000 mnichy. Potom z Alexandrie samotné a okolí, psáno pálijsky „Alassada“ dorazil velký buddhistický učenec Mahádharmakhita s 30 000 mnichy! Slyšíte dobře - v Alexandrii a okolí žilo ve 2. stol. př.n.l. 30 000 buddhistických mnichů! Takže toto pochopitelně katolíci a západní věřící neslyší rádi, protože zkrátka ta původnost, ta originalita celého toho křesťanského učení bere tím za své. 
K literárnímu studiu, tj. ke studiu starých literárních pramenů, je zapotřebí přidat ještě reálie, reálie jednak historického typu, takové jaké jsem vám teď třeba říkal, ale potom také samotné zvyky a praktiky křesťanských a buddhistických mnišských řádů, ze kterých zcela evidentně vyplývá, že celé západoevropské mnišství, celé křesťanské mnišství vzniklo jednoznačně z mnišství buddhistického a to nejen proto, že buddhismus byl daleko starší, ale hlavně kvůli celé řadě stejných či specifických rysů. Např. sám půdorys klášterů, které byly u buddhistů právě ve formě čtverce s ambitem, tak jak to známe z Evropy, a se zvonicí, která stojí mimo objekt. Používání zvonů je právě doloženo jako typický buddhistický rys, který má dávnou tradici v indické duchovní škole, jak jsem vám to povídal už ohledně Védy. 
Před každým buddhistickým klášterem nestála „zvonice“ v tom našem slova smyslu – campanella – ale stálo tam a do dneška nejčastěji stojí takový široký „dřevěný žebřík“, na který mniši zavěšují zvonky - je to vlastně taková zvonkohra, ale přístupná ze země, takže buddhistický mnich může poklepem na ten zvon sezvat ke čtení svatých textů lidi z okolí. Právě tento zvyk evropská křesťanská tradice zcela přejala a zdokonalila. Vytvořila samostatné stavby, které v raném křesťanství právě ještě dodržovaly to, že byly odděleny od vlastního kostela, což můžeme pozorovat na raných stavbách křesťanských třeba v Itálii.
Tato tradice stavět zvonice zvlášť zde vytrvala přes celý středověk, kdežto tam, kam přišlo křesťanství později, už se přejímá taková sakrální stavba, která vznikla někdy až v 6. až 7. stol. n.l., kdy totiž campanella se již spojila s hlavní lodí do jedné stavby, a tak vznikl náš typický středověký kostel. 
Kromě zvonů mohu dále jmenovat jako totožný či převzatý rys používání kuřadla a té libé vůně, kterou znáte také z kostela. To je také obrovsky rozrostlá náboženská kultura indická – znáte dnešní indické tyčinky – a ti buddhisté v tom jenom pokračovali a používali kouř a kadidlo. 
Kouř a libou vůně z kuřadla máme doloženy již z buddhistických a gnostických textů, kde se o tom výslovně mluví. Je to např. známé gnostické Evangelium pravdy, kde se píše, že slovo poznání se šíří jako jedna libá vůně, která je vlastně očima neviditelná, takže oni to tam mají jako takovou symboliku šíření ducha – ten vonný kouř. Dále pak mohu jmenovat zvyk vyholování hlavy, víte, že středověcí mniši si vyholovali hlavy, dále že také se zpočátku tvrdě vyžadovalo vegetariánství – proti kterému právě vystupovala celá „apoštolská tradice“. Ale společné je zde téměř všechno – řádový oblek, pravidelné společné modlitby, posunek aňdžali – sepnuté ruce při modlení, zpověď, uložené pokání atd.,atd. 
Jeden veledůležitý rys je však rozdílný – buddhistický mnich musel být „stále na cestě“ nejenom v duchovním ale i světském slova smyslu! Kláštery proto, jak dosvědčuje čínský cestovatel Fa-hsien, byly vlastně obrovskými „turistickými ubytovnami“, kde směl mnich zůstat pouze tři dny – a měl zde plné zaopatření – a pak musel zase vyrazit dál. Klášter evropského křesťanství se však již od nejstaršího benediktínského řádu orientuje zcela jinak – na usedlost a hospodaření na místě. „Fidelitas locí“ – věrnost místu – je přímo výslovně uváděna v povinnostech členů benediktínského řádu. 
Spousta raných křesťanských mnichů se uchylovala do skalních úkrytů, přesně tak jako po celé Asii buddhisté, kteří se uchylovali buďto do vykutaných nebo upravených jeskyň, což právě mělo i svou náboženskou symboliku, kterou jsem vám vykládal - o tom uvolňování se z hmoty, vyprazdňování prostoru, vytváření volného prostoru v hmotě – to nebyla vůbec náhoda, že právě buddhisté kutali skály, aby v nich vytvořili svatyně. Něco podobného jako má právě buddhismus – nějaké křesťanské učení o „svaté prázdnotě“ („śunyatá“) v křesťanské věrouce a filosofii nejen že vůbec nenajdeme, ale např. Ireneus proti této „gnostické“ myšlence ostře ve svém spisu vystupuje. 
Dále zde uvedu růženec. V indické tradici se používal růženec daleko dříve než vzniklo křesťanství, a dá se předpokládat, že se jedná také o přejímku. Indolog Garbe navíc odhalil původ slova „růženec“ ze sanskrtského slova „džapamála“ – „věnec modliteb“, který byl špatně přeložen coby „džapámála“ – „věnec z růží“.
Já bych uvedl ještě hezký příklad z našeho prostředí ohledně dalšího buddhistického rysu, který můžeme nalézt také v raném křesťanství, který dosvědčuje, že se v případě našeho uctívání Krista původně jednalo o uctívání Buddhy. Jde o tradiční vyrábění stop – šlapek v jeskyních, které tam reprezentují „stopu“ nějakého světce či poustevníka, který v té jeskyni žil. 
My to máme zrovna tady, kde jsme, tj. v Prokopském údolí, kde byla jeskyně sv. Prokopa. Jak víte, tak to byl legendární zakladatel Sázavského kláštera a mnich, který žil svatým životem a který pěstoval ortodoxní či východní křesťanskou tradici, ne tu západní římskou. V této „prokopské jeskyni“, která už vzala za své, byly podobné „stopy“ svatého Prokopa, jako „stopy“ Buddhy v buddhistických jeskyních. Právě Buddha byl pro svou nemožnost ho tělesně zobrazovat symbolicky uctíván v podobě svých „stop“. 
Takže z těchto a ještě mnoha dalších neuvedených reálií můžeme vzít jako fakt, že originální původ raného křesťanství, tak jak ho popisuje Bible, je prostě pohádka, je to legenda, je to sice něco pochopitelného, ale proto, abychom mohli celému křesťanství porozumět, je tato vědomost velmi důležitá. 
Protože právě „čím co začíná, tím také trvá“, což je základní zákon světa a nemůže to být jinak, tak právě to, že křesťanství vzniklo už jako nápodoba něčeho cizího, co se ani dobře nepochopilo, ba dokonce co se odmítlo a pomlouvalo, má pro charakter křesťanství zásadní či „tvořitelský“ význam. 
Těch útoků na buddhismus je vlastně plné rané křesťanství, v obou základních spisech „vymítacích“, v těch nejstarších spisech, které předcházely konečné podobě Nového zákona a jeho „Spasitele“, tzn. v obou spisech, které jsem přeložil: Ireneus – Knihy proti křesťanství a Hippolytus – Vymítání všeho kacířstva, je jejich hlavní náplní posmívat se a ostouzet buddhismus a gnozi a zároveň však je napodobovat a tvrdit, že je to židovské. 
První kniha Ireneova o gnosticích má v sobě sice pozdější vsuvky již s citacemi NZ, které však původně nemohla obsahovat, neboť tam popisovaný „Kristus“ dosvědčuje, že jeho biblická podoba ještě není dotvořena. Tyto spisy patří do té první etapy boje, kdy se židokřesťanství emancipuje od gnoze a buddhismu, kdy si chtělo z nich něco vzít a zároveň se od nich odříznout tak, aby jim to dovolovalo jít jinou cestou. 

Než se pustíme do srovnávání textů, pohovořím v krátkosti ještě o chthonickém kultu. Je to kult Země, který nechápe duchovní školu a proto za jedinou životadárnou sílu uznává a velebí tu, která pochází z nitra Země. To je další typologicky nesmírně důležitá věc a vědění, protože když někdo nerozlišuje a má to smíchané a říká: „Jsou to monotheisti, no tak to jsou jako křesťané. A toto jsou zase polytheisti, tak to je totéž jako byli staří Řekové nebo staří Indové“. Tak takovýto vulgární, primitivní přístup k náboženství není možný a nikam se s ním nedostaneme. 
My především musíme, když chceme seriozně posuzovat nějaké náboženství, něco vědět o podstatě toho „boha“(!), toho dárcovského principu, který ten který národ a ta která civilizace uctívá. A to teprve nám otvírá oči. Známe z historie „monotheismy“, které stojí přímo proti sobě coby výslovné opaky(!), a v takovém případě můžeme těžko potom chtít, aby se tyto monotheismy spolu sbratřovaly nebo slévaly nebo splývaly, protože to zkrátka není možné, to bychom míchali doslova oheň s vodou a to nevede k ničemu dobrému. 
Takže ta základní religionistická metoda spočívá v tom, že se nejprve musíme něco dozvědět o podstatě toho kultu, o podstatě toho boha, který se uctívá, a o zdroji té jeho síly, a teprve potom o tom náboženství něco víme. Formální výpověď, že se jedná o monotheismus, a že to bude něco takového nábožného jako mají židé nebo křesťané, nám tady naprosto nevystačuje. A to, co tedy je důležité, je právě ta okolnost, že religionista, který studuje fenomény náboženské po světě a jejich putování, tak dospěje, když je konečně vzdělaný, k názoru, že právě z židovství pocházející „křesťanství“ není tím monotheismem v duchovním či svatém slova smyslu, jak se samo za něj vydává a jak chce být za něj považováno. 
Proč? Protože právě existuje všude ve světě něco jako chthonický kult, tzn. kult podsvětního božstva bohatství, který se vztahuje pouze k jisté části sil v kosmu a který je zastoupený v naší lidské mentalitě nižšího řádu, a který je temné, démonské a podsvětní povahy. Je to kult, který často velebí sílu zvířecí, sílu krve, sílu nitra Země, gravitace a který se právě ostře vyhraňuje, pokud je v čisté podobě, vůči náboženství světla poznání, vůči náboženství „slunce“ – vůči cestě poznání, tak jak ji pěstují Indové a jejich džňána márga. 
Doklady tohoto podzemního kultu nacházíme více méně všude po celé planetě, dá se skoro říci – mám takovou hypotézu – že každé náboženství začíná kultem slunečním, kultem právě toho ducha poznání, světla, tzn. tím kultem, který reprezentovala Véda a který dodnes reprezentuje pravá védánta, avšak postupně, jak se ta civilizace rozvíjí a stárne a potom chřadne ke svému úpadku, tak přechází právě pomalými krůčky, takže typologicky je to obtížné doložit, do proměny, kdy se celý ten národ nebo celá ta kultura vrhne na uctívání zvířat, na uctívání síly Země, symbolizované Hadem, na uctívání pouze hmotného bohatství atd. a všeho toho, co s tím souvisí, a to je právě její konec. 
My jsme v současnosti právě v tomto stádiu uvězněni, víte, že síla peněz je dnes síla naprosto největší, každý člověk, který dnes horuje pro jakoukoliv pravdivost, čestnost nebo upřímnost, je v takovéto společnosti směšný platonik - je to puberťák, který nedozrál, který ještě nepochopil, že přece zlo řídí svět a že panuje a že se k tomu musíme „dospěle postavit“, takže budeme také zlí, také budeme lhát, krást, abychom si přišli na své atd. – vždyť to znáte. 
Ve skutečnosti je tomu však tak, že tito staří „platónové“, tito staří buddhisté, tito staří Indové měli jednoznačně pravdu, že pokud se neošetří a nepěstuje úcta k cestě poznání, úcta k obraně lidských hodnot, lidských kvalit, tak společnost volně padá „gravitací“ stále níž a přechází na uctívání chthonického božstva – historicky nazývaného nejčastěji „Velká Černá Matka“ nebo „Paní zvířat“. 
Mezi typické představitele chthonického náboženství můžeme počítat třeba mexické Aztéky nebo uctívače Háda ve starém Řecku, pravděpodobně mezi ně můžeme počítat i slovanské uctívače Černoboga, které je literárně doložené. Obecně řečeno, můžeme sem počítat jakýkoliv kult Velké Matky, ať ho nalezneme kdekoliv. Tzn. jakmile někde najdeme jako hlavní symbol, který se uctívá v tom náboženství, ženu se zdůrazněnými pohlavními znaky, typ Věstonická Venuše, nebo ženu mezi dvěma nebo i více zvířaty, typ Paní zvířat, - Potni Therón – nebo ať je to Afrodita nebo Seléné, Kybélé, nebo Ištara, Astartha – to vše jsou pouze lokální projevy jediného „božstva“ nitra Země a Měsíce, které má svůj popsatelný charakter, a celé to náboženství se dá typologizovat, dá se určit, kam směřuje, jaké je myšlení lidí, kteří toto náboženství praktikují atd. 
Teď to hlavní. Ve Středomoří, když se podíváme na archeologické vykopávky doby starší než antické, tak tam chthonický kult, to uctívání Paní plodnosti nebo Paní zvířat, bylo velmi rozšířené. Tam kult nějakého slunečního boha najdeme jenom obtížně, zato všude tam archeologové, když hrábnou do 3. nebo 2. tis. př.n.l., tak ať na Kypru nebo na italském pobřeží nebo na Kykladských ostrovech, všude tam právě nacházejí tyto ženské idoly. 
V podstatě se dá říct, že se to rovná v dnešní době uctívání nějaké pornohvězdy – Dolly Buster třeba – konkurentky tady Petra v politickém klání – a tento idol samozřejmě něco znamená. Takže člověk nemusí být ani religionisticky nebo filosoficky vzdělaný, aby rozuměl, co takový symbol znamená a co taková kultura, která si takovou Buster „povýší jako bohyni“, která „všechno řídí a ovládá“, „všechno určuje a oživuje“, tak jak taková společnost vypadá, čím žije a kam spěje, je úplně jednoznačné. Prostě tato cesta a praxe nepovede nikdy k něčemu lidskému, k něčemu dobrému nebo dokonce k něčemu ušlechtilému, ale k pravému opaku. Tam prostě ten běs noci, běs žádostivosti, bude stát na prvním místě a právě žádostivost a hladovost tady bude tím „božským“ vůdčím principem, který všecko ovládá a řídí, kterému se musíme podřídit a který je zkrátka naším bohem. 
Ty chthonické projevy jsou všude více méně stejné, já zdůrazňuji tu důležitou věc, že velkou a důležitou roli tam hraje krev. Ta krev, kterou my budeme pojednávat i v rámci křesťanství, je zde úplně idiotským či dábelským „prostředkem očisty“, „prostředkem spásy“. Čili tam se rituálně a „z náboženských důvodů“ prolévá krev, tam se pomocí prolévání krve koná očista, jak tomu říkají, tam se prolévá krev nejraději obětních zvířat, buď tedy býka nebo berana či kozy, tam se pracuje s černým zvířetem, což je také velmi důležité a to černé zvíře – do něj se projektuje kouzelnickým či démonským způsobem všechno špatné v člověku, kdy potom tento „podříznutý beránek“ snímá jaksi čarodějnicky z člověka všechno zlé – tedy jako jakýsi kanál, kterým se odplavuje všechno špinavé. Tak tedy si v těchto chthonických kultech představují, že dochází k očištění. 
Zároveň bývá doprovázeno toto náboženství kultem podzemí jako takového – „undergroundu“ – kde jeho uctívači vidí „svatou sílu života“, „lůno života“ a my tento rys uctívání undergroundu známe i z naší doby. Je to velebení síly podzemí, kde sídlí „nejvyšší božstvo“ („nejnižší“ je zde v této koncepci vždy „nejvyšším“), a odtud údajně pramení veškerý zdroj naší síly nebo síly života, a tato síla je potom v permanentní protivě a boji s tou silou horní, se silou ducha poznání. 
Převrácenost čili perverzita celé chthonické vize světa je velmi zajímavý fenomén, dala by se o tom udělat celá přednáška. Důležité je, že tento ďábelský kult Země je vlastně materialismus – od lat. „mater“ - „matka“, který se nám stal během posledních století základem „vědeckého“ pohledu na svět a život. Právě buddhisté a především gnostici krásně osvětlují ve svých spisech tu důležitou skutečnost, že tito uctívači spodní síly Země jsou vlastně jenom děti Matky, kteří neuznávají a nechápou Otce. 
Je to jeden z podstatných rysů chthonického myšlení, že to je právě ta Matka, ta „padlá Sofia“ z krásného gnostického mýtu, která odmítá mít cokoliv společného s Otcem a domýšlivě se domnívá, že pouze ona sama a její děti můžou vládnout na světě a že žádného otce nebo světlo nebo něco podobného nepotřebují. 
V tomto smyslu to ti gnostici krásně typologicky rozštípli a tak ozřejmili i pro prostého nevzdělaného člověka, o co tady vlastně jde. Již jen pouze z hlediska světského myšlení je cítit, že je to jistá disharmonie či anomálie, že je jistě v nepořádku chtít vytvářet harmonii z jednoho zdroje. Harmonie musí vyplývat ze zastoupení obou základních typů, a když převáží pouze ten maternalistický – zemitý, mateřský, tak to právě vede k těmto satanským koncům. 
Dále je filosoficky důležité, že právě tato chthonická vize vychází z pojetí světa vyrůstajícího jakoby z hmotné tečky, že právě zde se nám formuje ten materialistický světonázor, že z neživého hmotného jádra, neživého „zrnka“ - ať už v moderní době jakkoliv žhaveného a tlačeného, jak znáte ty současné materialistické teorie o vzniku kosmu – se nám rozrůstá a tvoří svět a všechno živé v něm. Rozrůstá se samo. Celá tato chthonická vize je totiž dokonalou zrcadlovou kopií duchovní školy, která mluví stejně, ovšem podstata „zrna“ je zde duchovní a nehmotná – že je to právě odmítnutí hmoty, které umožňuje veškerý život! 
To, čím bych chtěl toto krátké seznámení, tento vzoreček či ochutnávku chthonických kultů zakončit, je právě typický představitel tohoto náboženství a to je židovství. 
Židovství je pro religionistu velice zajímavý fenomén, kterým jsem se zabýval posledních 15 let, takže bych o tom mohl mluvit velmi dlouho. Jistá dílčí hodnocení naleznete v mých knihách, já při této příležitosti doporučuji, abyste si přečetli v Křesťanech před Kristem kapitolu „Charakteristika SZ religiozity“, tam se mi pro laického čtenáře nebo čtenáře, který se tím nezabývá, povedlo na základě biblického textu charakterizovat smysl tohoto náboženství.
Dále doporučuji si znovu přečíst v knížce Příběh o povstání hada kapitolu „Bible – Total recall“, kde se pokouším charakterizovat to židovské náboženství zase z jiné strany – abychom vůbec rozuměli tomu, k čemu vlastně došlo na počátku našeho letopočtu při rozpuku křesťanství. Protože člověk bezelstný, člověk naivní nebo člověk jakoby za čistotou mířící a mající ten svět jaksi klasicky či schematicky rozdělený na „dobro“ a „zlo“, tak nemůže bez pochopení židovství a pochopení skutečného a ne vylhaného vzniku křesťanství, uvěřit tomu mému pohledu, protože mu to připadá pod masivní reklamou „dobré křesťanské Evropy“ jako moje zcela svévolná konstrukce, která je vlastně úplná šílenost. 
Židovství jednoznačně patří mezi chthonická náboženství, která jsou ve své podstatě hluboce materialistického založení. To se potvrzuje v židovství řadou jasně charakterizovatelných rysů, např. nechápáním toho, co duchovní škola nazývá „átmanem“ nebo „duchem“. V židovství je totiž „duch“ – „ruah“ (ženského rodu!) - duchem žádostivosti a lačnosti, výslovně v Bibli takto popisovaný, jak žádostivostí pohlavní, tak té po majetku, žádostivosti po bohatství okolních národů, po pobití okolních národů, vyhlazení všech národů, tak aby zůstal pouze národ židovský. Celá „svatá kniha“ židovská je – právě ve srovnání s texty duchovní školy – plná nenávisti, zloby, žárlivosti a vysloveného rasismu vzhledem k okolním národům. Vyjevuje se nám zde právě také typicky chthonický kult prolévané krve, která slouží židovskému podzemnímu božstvu za potravu(!), a v souvislosti s tím i zcela jiné – totiž krvavé chápání „oběti“ v té tradici podřezávání beránka a jeho jedení v noci, kdy nesmí spatřit světlo dne, ale i v podřezávání celé řady dalších zvířat. Dokonce ještě i židovský „Ježíš“ radí v Novém zákoně, aby se na usmíření božstva podřezal vrabec.
Do základní náboženské výbavy židovství patří i další typicky chthonické rysy – uctívání nitra Země jako rodiště židů (jejich „lůno Abrahámovo“) a velebení spodní vegetativní síly coby zdroje nejen života, ale i „pravdy“, jak je psáno: „hebraica veritás de terra orta est“ – „židovská pravda vzchází ze země“. A z tohoto chthonického myšlení právě pochází také materialistický pohled na život a svět, jak jsem o něm mluvil výše, tzn. omylná představa, že celý svět vznikl z „posvátného“ černého bodu hmoty, zvaného hebrejsky „jod“ – proto také „judas“, „jodas“, „žid“.
Chthonická podstata židovského náboženství se potom projevuje i v celé řadě vnějších rysů nebo symbolů, které toto náboženství doprovázejí – černé oblečení, lokny podél obličeje znázorňující dva hady, povinná přikrývka temene hlavy – tam, kde podle duchovní školy právě dochází ke vstupu horní síly, tzv. „prány“, atd. Pro pochopení zrcadlovitého či sekundárního způsobu židovského vidění a myšlení je dobré zavnímat a zkoumat židovskou teorii a praxi, která vychází nikoliv z vyslovené či vykřesané hlásky, jako je tomu v naší indoevropské tradici, ale právě zcela zřetelně z písmen! Písmo a písmena předcházely podle židovské tradice hláskám a slovům! 
Celý svět byl proto podle židovské moudrosti vytvořen nikoliv ze tří védských principů, dvou „puklic“ nebe a země a ze vzniklého prostoru mezi nimi, ale ze tří základních písmen – šín, alef a mém. Židé proto často mluví o mystické „Knize života“, kde je zapsáno vše podstatné a nepodstatné tam není, která „řídí život“ a byla psána „boží rukou“ atd. Pro nás je důležité si uvědomit, že v této tradici slovo nebylo nejprve řečeno, ale napsáno, a pak teprve řečeno, a dále zavnímat tu související okolnost, že to zapsané a nikoliv to řečené má posvátnou závažnost a důležitost. Vytvořit závazný text, který by byl předobrazem či vzorem pro jednání a myšlení následujících generací, bylo proto v epicentru židovského zájmu.
Já zde teď zacituji pár věcí, abych vám ukázal, jak tato židovská orientace na text vypadala. Pan prof. Kolář, člověk starého typu, i když katolík, napsal zajímavou knížku „Filosofické myšlení helénistického židovstva“ a tam jako člověk, který uměl hebrejsky, četl velmi dobře řecky a celý život se zaobíral právě křesťanskou tématikou, má tuto pasáž: „Nanejvýš charakteristická pro helénistické židovství je skupina literárních výtvorů, kterou lze označit jako židovské spisy pod rouškou pohanskou. Hlavním literárním žánrem židů v době vzniku Bible byly padělky, které využívajíce jmen slavných antických autorů pěly chválu na židovství. Židovští autoři se zde nehlásí otevřeně sami k sobě, nýbrž rafinovaně, nápodobou stylu řeckých autorů a pod jejich jménem, falšují obsah jejich spisů a vplétají do takto vytvořených textů pasáže, které vychvalují Tóru, Jahveho, Mojžíše atd.“ 
Čili toto je základní rys židovské literární činnosti, který si musíme stále uvědomovat. Abych to aktualizoval, tak bych připomněl nedávnou aféru s paní Chadimovou, která se chtěla zmocnit části Strahovského kláštera, a která postupovala přesně stejným stylem, který tady pan prof. Kolář popisuje. Ona vplétala do starých historických knih falešné zprávy o svých předcích (podobně jako v Bibli židovští „proroci“, „král David“ „král Šalamoun“ „Apoštol Pavel“, „Ježíš Kristus“ atd.) a sledovala tím, stejně jako autoři Bible ohledně buddhismu a gnoze, to, aby se stala právoplatnou a uznávanou dědičkou části Strahovského kláštera. Přesně stejnou metodou(!) došlo v Evropě k převzetí východního duchovního dědictví židovstvím. Toto je ten pravý biblický „zázrak“ a ten svět, to pole, kde se pohybujeme, kde je nám teď dáno žít! 
Tato v případě převzetí duchovního dědictví úspěšně použitá židovská metoda záměny má totiž dodnes své konsekvence - jak morální, společenské, tak i politické, protože to je aroma, které tady ovládlo pole a ti, kteří s ním takto pracují, jsou jako ryby ve vodě, a ti, kteří takto nepracují, jsou ryby na suchu. Podvodník, lhář, reprezentant zrcadlového ducha nápodoby se do této kultury hodí, plave v ní jako ryba ve vodě, protože celá tato kultura tak vznikla! 
To je i právě třeba odpověď, když si řada Čechů dnes stěžuje na lež a podvod ve společnosti a pořád nechápe, proč ten podvod těm kriminálníkům prochází. Je to proto, že kriminalita, lež a prostituce je základní „hudbou“ či smyslem židokřesťanské civilizace, která byla založena židovskými podvodníky, kteří se specializovali na literární podvrhy. Právě oni – jak popisuje prof. Kolář – zfalšovali Sibyliny věštby, vytvořili židovskou Sibylu, která předvídá velkou budoucnost židovského národa, zfalšovali spisy Aischyla, Sofokla, Euripida, Orfea aj. 
Pan profesor dále píše: „Význačným rysem těchto spisů je, že jsou opět citovány  a vsouvány do děl starých řeckých autorů před mnoha staletími, aby tak narůstaly důkazy o starobylosti a původnosti židovství. Jedna z nejznámějších takových sbírek je tzv. Pseudohekataios – tzn. sbírka falešně podsunutá Hekataiovi z Abdéry – současníku Alexandra Velikého“. Takto bych mohl pokračovat – tento rys je velmi důležitý. Když se seznámíte s touto metodikou, s touto základní praxí, tak potom snáze budete rozumět všemu dalšímu. 
Já bych v této souvislosti zmínil alespoň to, že otcem všeho židovství v Bibli je Jákob a že ten model, kdy to sekundární a darebácké přejímá či se zmocňuje primárního a řádného, reprezentuje samotný příběh dvou biblických bratrů, kdy starší bratr Ezau, milovaný otcem, je připraven o své prvorozenství, které přechází právě na Jákoba pomocí nápodoby, totiž pomocí obalení se „kožkami kozličími“. Na kůži zabitých zvířat jsou právě napsány všechny nejstarší exempláře Bible, pergamen se užíval buď ovčí nebo kozlí, takže já se domnívám, že celý tento příběh už byl vyroben jako úžasný myšlenkový návod, který měl zdůvodnit tu židovskou podvodnou literární činnost, která „jako prvorozeného Ezaua“ vyřadila buddhismus a gnozi z dědictví, tzn. že Ezau byl proto vymyšlen jako „chlupatý“, aby měl jeho bratr Jákob důvod se těmi kozličími kožkami obalit. 
To je tedy samotný začátek židokřesťanství, to je zdroj či „lůno“, ze kterého celá ta naše kultura dodnes čerpá a ze kterého žije. Když se zde proto setkáme s nějakým podobným fenoménem, tak bychom mu měli rozumět, protože to je jakoby páteř či životadárný motor celé naší společnosti. 
Tato stálá inkulturační činnost se právě v samotném židovství nazývá „Jákobův hřích“ a oni pracují s tím, kdo je a není „pod Jákobovým hříchem“. V této souvislosti jsem právě narazil v qumránských textech – v šedivé knížce Křesťané je to přeloženo – na to, že Qumránci jako „synové světla, kteří bojují proti synům temnot“ –  se výslovně zříkají tohoto „Jákobova hříchu“! Říkají, že jeruzalémský kult je kult Jákoba, že stojí pod Jákobovým hříchem a že my to nechceme, my takoví nejsme – takže je to téma, které nezdůrazňuji já sám, ale co je obecně známo a je obsaženo v samotné židovské tradici. 
„Jákobův hřích“ jako metoda je soběprospěšná nápodoba podvodníků  všeho toho, co je milé a populární, může se však užít i obráceně, ke zničení konkurence, takto: protože nemám rád např. Petra a chci ho jako svého konkurenta zlikvidovat, tak si obléknu tady ten Petrův svetr a kalhoty a půjdu ven, vezmu si masku, která bude znázorňovat jeho tvář, a budu volat: „Já jsem Petr Cibulka“ a v rámci této napodobovací role(!) Petra a jeho myšlenky zcela převrátím a dezinterpretuji a tak ho znemožním (došel pásek). 

Kdo byl ve skutečnosti „Ježíš Kristus“

Srovnání výroků „otce gnoze“ Simona Mága s výroky „Ježíše Krista“ v Bibli 

(podle Hippolytova „Vymítání všeho kacířstva“, přeloženého poprvé do češtiny v nakladatelství Bibliotheca gnostica Praha 1997 z latinské verze vydání: Dunckler et Schneidevin, S. Hippolyti Refutationis omnium haeresium librorum decem, Gottingae 1859)

Základní teze, která vyplývá z kritického rozboru textu:

Hippolytův velmi důležitý spis, který referuje na přelomu 2. a 3.stol. n.l. o různých „gnostických sektách“ (především jeho „Naasejci“ - tzv. “Naasejský traktát“, „Peraté“ a „Sethiáni“), jenž se podle něj jako heretici „odchylují od pravé víry apoštolské tradice“, je ve skutečnosti pouze mocně interpolovaný a na části rozkrájený původní text slavného gnostika Simona Mága, kterého jeho uctívači prokazatelně (zpráva Irenea i Hippolyta) nazývali „Kristus“.

Důkazy tohoto tvrzení:

1/ Celým Hippolytovým popisem učení „gnostických sekt“ prostupuje neustále se opakující fráze „on říká“, „jak on říká“, která dokládá svou četností, že Hippolytus stále cituje jednoho gnostického autora.

Příklady tohoto „říká“ v textu:

Z Hippolytových „Naasejců“ cituji většinou čisté „říká“ a následující výrok (který je zde pouze dokumentační a objeví se znovu níže při výčtu totožných nebo velmi podobných frází Simona Mága a biblického „Ježíše Krista“) - tj. shromažďuji sem ta místa v textu, kde Hippolyt nezdvojuje citace ze Simona tím, že by k jeho slovům falešně vsouval „jak říká Spasitel“ či „jak je v Písmu“ (což je právě metoda, jakou došlo ke vzniku „židovského Spasitele“) - uvádím zde hlavně ta místa, kde sám Hippolytus přímo cituje z učení nám zatím neznámého gnostika a jedná se přitom o křesťanům známé výroky „Ježíše“, „Jana Křtitele“ či „sv. Pavla“ v Bibli:

a/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 59, odst. 7,11:
„Každá přirozenost, říká, nebeských, pozemských i těch pod zemí touží po duši.“

srovnej „slovo Apoštola“ v „Dopisu Filipenským“ 2,10:
„Aby ve jménu Ježíše každé koleno klekalo – těch, kteří jsou na nebesích a těch, kteří jsou na zemi i těch, kteří jsou pod zemí.“

b/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 60, odst. 7,14 -15:
"Je totiž, říká, Člověk (nahoře) oboupohlavní....a přišel do věčného bytí nahoře, kde, říká, neexistuje ani muž ani žena, nýbrž nové stvoření, nový člověk, který je mužskoženský." 

a „Naasejci“ dále 7,15:
 „neboť, říká, Attis byl kastrován, to znamená osvobozen od hmotných (choických) částí stvoření zde dole, a přišel do věčného bytí nahoře, kde, říká, neexistuje ani muž, ani žena, nýbrž nové stvoření, nový člověk, který je mužskoženský.

srovnej „slovo Apoštola“ Efeským 2,14-15:
„Nebo on jest pokoj náš, kterýž učinil oboje jedním, zbořiv dělící zeď ohrady. 
A nepřátelství, totiž zákon přikázání v ustanoveních, vyprázdnil skrze tělo své, aby ty oboje vzdělal v samém sobě v jednoho nového člověka, a tak učinil pokoj“!

a 4,24:
„A obléci toho nového člověka podle boha stvořeného ve spravedlnosti a ve svatosti pravdy.“
nebo 2Kor. 5,17:
„Protož jestli kdo v Kristu, nové stvoření jest...“

srovnej „Ježíš Kristus“ TE, log. 22: 
„... Když z dvojího uděláte jedno a vnitřní připodobníte vnějšímu a vnější vnitřnímu, svrchní spodnímu a spodní svrchnímu, a když mužskost a ženskost učiníte jedním ... pak vejdete do království!“

c/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 61, odst. 7,20:
"O blažené, zároveň skryté i zjevné přirozenosti stavší se, stávající a také budoucí věci, o které on říká, že je hledaným královstvím nebeským v člověku" 

srovnej „Ježíš Kristus“ Mt. 4,17:
„Od toho času počal Ježíš kázati a praviti: Pokání čiňte, neboť se přiblížilo království nebeské.“

d/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 63, odst. 7,28:
"Toto (tj. to dobré) nestojí pouze ve svatostánku, říkají, nýbrž všichni to mohou vidět, stejně jako světlo není pod vědrem, ale stojí na svícnu - zvěstování, které je hlásáno ze střech, po všech cestách a po všech ulicích a také u domů samých jako hranice a ohraničení a to že je to všemi nazývané dobré, neboť oni to (ho) nazývají 'nosičem dobrého'.“

srovnej „Ježíš Kristus“ Mt. 5,15, 1. řádka: 
„Aniž rozsvěcují svíce a stavějí je pod nádobu, ale na svícen - i svítí všechněm, kteří jsou v domě.“
a 10,27: 
„Což vám pravím ve tmách, pravte na světle a co v uši slyšíte, hlásejte na domích.“

srovnej též „Ježíš Kristus“ TE log. 33:
„Ježíš řekl: co uslyšíš na vlastní uši, to také hlásej do jiného ucha ze své střechy! Neboť nikdo nezapaluje lampu a nestaví ji pod nádobu nebo na nějaké skryté místo, nýbrž ji staví do svítilny, aby všichni, kteří přicházejí a odcházejí, viděli její světlo.“

e/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 66, odst. 8,5:
"Neboť vše, říká, se stalo skrze Něj (tj. mužskoženského Člověka) a bez Něj vůbec nic. Co ale bylo v Něm, byl život.

 srovnej „Ježíš Kristus“ Jan 1,3-4: 
„Všechny věci skrze Něj učiněny jsou a bez Něho nic není učiněno, co učiněno jest. V Něm život byl a život byl světlo lidí.“

„Naasejci“ dále tamtéž:
„Tento život, říká, je to nepopsatelné pokolení dokončených lidí, které předchozím pokolením nebylo známé."

srovnej „Apoštol“ 1Kor. 2, 7-8:
„Ale mluvíme tu moudrost Boží v tajemství skrytou, kterouž Bůh předuložil před věky ke spáse naší, již žádný z knížat tohoto světa nepoznal“

f/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 67, odst. 8,8:
„To je, říká, království nebeské, které je v nás ukryté jako poklad, jako kvásek ve třech měřících pšenice.“

srovnej „Ježíš Kristus“ Mt. 13,33: 
„Jiné podobenství mluvil jim: Podobno jest království nebeské kvasu, kterýž vzavši žena, zadělala ve třech měřicích mouky, až by zkysalo všecko.“

srovnej „Ježíš Kristus“ TE log. 96:
„Ježíš řekl: Království otce se podobá ženě, která vzala trochu kvásku a vmísila ho do těsta: tak udělala velké chleby. Kdo má uši, slyš.“

g/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 70, odst. 8,23: 

(zde porušuji předem uváděnou metodiku – uvádět pouze čisté „říká“, ale sám rozsah gnostické citace a její srovnání s biblickou verzí jsou úžasné – vidíme zřetelně, co je originál a co nepovedená kopie)

"To je podle něj, co je řečeno: „Jste nakrášlené hroby, říká, plné mrtvých kostí, neboť ve vás není živoucí Člověk!“ 
A dále říká:„Povstanou mrtví z hrobů, to jest z hmotných těl, coby znovuzrození pneumatici, ne coby tělesní.
Toto je, říká, zmrtvýchvstání, které se děje skrze nebeskou bránu a ti, kteří tudy neprojdou, zůstanou všichni mrtví."

srovnej „Ježíš Kristus“ Mt. 23,27-28:
„Běda vám, zákoníci a farizeové, pokrytci, že jste se připodobnili hrobům zbíleným, které se zdají navenek krásné, ale vnitř jsou plny kostí umrlčích i vší nečistoty.
Tak i vy zvenčí zajisté zdáte se lidem spravedliví, ale vnitř plni jste pokrytství a nepravosti.“

srovnej „Ježíš Kristus“ Jan 5,28-29:
„Nedivte se tomu, neboť přijde hodina, ve kterouž všichni, kteří ve hrobích jsou, uslyší hlas jeho.
A vyjdou, kteříž dobré věci činili, na vzkříšení života, kteříž pak zlé věci činili, na vzkříšení soudu.“

h/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 70, odst. 8,24:
"Neboť člověk, říká, se stává bohem, když povstane z mrtvých a projde touto branou do nebe."

srovnej totéž co výše „Ježíš Kristus“ Jan 5,28-29:
„Nedivte se tomu, neboť přijde hodina, ve kterouž všichni, kteří ve hrobích jsou, uslyší hlas jeho.
A vyjdou, kteříž dobré věci činili, na vzkříšení života, kteříž pak zlé věci činili, na vzkříšení soudu.“

i/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 70, odst. 8,26:
"To jsou, říká, ta ode všech nazývaná nejvyšší tajemství, která neříkáme učenými slovy lidské moudrosti, nýbrž v učení ducha, když duchovní srovnáváme s duchovním. Psychický člověk nepřijímá to, co je ducha božího, je mu to totiž bláznovstvím." 

srovnej „slovo Apoštola“ 1 Kor. 2,12-14:
„My pak nepřijali jsme ducha světa, ale Ducha, kterýž jest od Boha, abychom věděli, které věci jsou nám od Něj darovány.
O nich pak mluvíme ne těmi slovy, jimž učí lidská moudrost, ale kterými vyučuje Duch svatý, srovnávajíce duchovní s duchovním.
Ale přirozený člověk nechápe těch věcí, které jsou ducha božího, protože jsou mu bláznovstvím, a nemůže je poznat, protože ony duchovně mají souzeny býti.“

j/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 72, odst. 8,32:
„Říkají tedy: když jste jedli mrtvé a učinili to živým, co se stane, když budete jíst živoucí?"

srovnej „Ježíš Kristus“ TE log. 11:
„Ježíš řekl: Toto nebe pomine i to nad ním pomine, a mrtví nežijí a živoucí nezemřou. Když jste jedli mrtvé, učinili jste to živým. Přijdete-li do světla, co budete dělat? Jestli jste byli jedním, rozdvojíte se. Byli-li jste ale rozdvojení, co budete dělat?“

k/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 74, odst. 8,43:
„Neboť malá mystéria, říká, jsou ta Persefonina dole. O těchto mystériích a cestě, která tam vede a která je široká a prostorná a vede ty, kteří zahynuli, k Persefoně...“

srovnej „Ježíš Kristus“ Mt. 7,13: 
„...široká a prostorná je ale cesta, která vede do záhuby a jsou mnozí, kteří po ní jdou“ 

l/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 75, odst. 9,3:
„Neboť duch je, říká, bůh. Proto, říká, toto nebudou vzývat praví uctívači ani na hoře ani v Jeruzalémě, nýbrž v duchu. Neboť vzývání dokončených je podle něj pouze duchovní, nikoliv tělesné.“

srovnej „Ježíš Kristus“ Jan 4,21:
„Dí jí Ježíš: ženo, věř mi, že jde hodina, kdy ani na této hoře ani v Jeruzalémě nebudete se modliti otci.“
a 23:
„Ale jde hodina a nyní jest, kdy praví modlitebníci modliti se budou Otci v duchu a v pravdě, neboť i Otec takových hledá, aby se modlili jemu.“

m/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 76, odst. 9,6:
„To je, říká, království nebeské, hořčičné semínko, ten nedělitelný bod, který je v těle, který nezná, říká, nikdo jiný než pneumatik.“ 

srovnej „Ježíš Kristus“ Mt. 13,31-32:
„Jiné podobenství předložil jim, řka: Podobno jest království nebeské zrnu hořčičnému, kteréž vzav člověk, zasil na poli svém.
Kteréžto zajisté nejmenší jest mezi všemi semeny, když pak vzroste, větší jest nežli jiné byliny a bývá strom, takže ptáci nebeští přiletíce, hnízda sobě dělají na ratolestech jeho.“

n/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 79, odst. 9,20:
„Když ale, říká, je někdo od narození slepý a nevidí pravé světlo, které osvětluje každého člověka přicházejícího na tento svět, ten ať se stane skrze nás vidoucí...“

srovnej „Ježíš Kristus“ TE log. 24:
„Jeho učedníci řekli: Ukaž nám místo, na kterém jsi, neboť je pro nás nutností toto místo hledat. On jim řekl: Kdo má uši, slyš! Světlo je uvnitř světelného člověka a osvětluje celý svět. Když on nesvítí, vládne temnota.“

o/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 79, odst. 9,21:
„Je to ale prý onen Člověk beze cti v tomto světě, který má velkou čest v nebi, kráčející od těch, kteří ho neznají k těm, kteří ho neznají, ceněný jako kapka z velké nádoby.“

srovnej „Ježíš Kristus“ Mt. 8,20: 
„I dí mu Ježíš: Lišky doupata mají a ptactvo nebeské hnízda, ale Syn člověka nemá, kde by hlavu složil.“
a „Ježíš Kristus“ TE log. 86: 
„Ježíš řekl: Lišky mají svá doupata a ptáci svoje hnízda. Syn člověka ale nemá žádné místo, kam by hlavu složil a odpočinul si.“

p/ Hippolytovi „Naasejci“ str. 61, odst. 7, 20 4. řádka:
„O blažené, zároveň skryté i zjevné přirozenosti stavší se, stávající se a také budoucí věci (Simonova fráze - viz MA 9,6; 17,1; 18,4), o které on říká, že je hledaným královstvím nebeským v člověku.“ 

srovnej „Ježíš Kristus“ Mt. 13,31:
„Podobno jest království nebeské zrnu hořčičnému, kteréž vzav člověk, zasil na poli svém.“

Závěr: Výroky zatím neznámého gnostika, které Hippolytus uvádí ve své knize o gnosticích, potvrzují, že jejich autor je často citován v Bibli jako „Ježíš Kristus“ či „apoštol Pavel“

2/ Doklady, že gnostik citovaný v "Naasejském traktátu" je Simon Mág – zamlčený však a jmenovaný Hippolytem výslovně pouze jako autor textu Megale apofasis (MA):

Společná témata a fráze:

a/ téma: zdroj všeho na světě z Velké síly uvnitř nebeského Člověka 

srovnej začátek Simonova Megale apofasis, str. 135, odst. 9, 4:
„Simon nazývá začátek všeho nekonečnou silou užívaje následujících slov: „Toto je spis výkladu hlasu (zvuku) a jména z myšlenky Velké nekonečné síly. Proto ať je zapečetěn, skryt a uzavřen v domě, tam, kde má svůj základ kořen veškerenstva.“ Domem pak nazývá tohoto Člověka ... v Něm žije nekonečná síla, která, říká, je kořenem veškerenstva.“

téměř doslovná citace tohoto začátku Simonova spisu se nachází na konci Naasejského traktátu, doprovázená frází “říká“:

s Hippolytovými „Naasejci“ str. 75, odst. 9, 5:
„To je, říká, slovo boží, které je, říká, slovem výkladu Velké síly. Proto má být zapečetěno, skryto a zahaleno, ležíc v domě, tam, kde je kořen veškerenstva, aionů, sil, myšlenek, bohů, andělů a seslaných duchů, kořen jsoucího i nejsoucího, stavšího se i nestavšího, pochopitelného i nepochopitelného ...“

b/ téma: podetnutý strom

Simon: Megale apofasis str. 141, odst. 16,6:
„Když ale strom zůstane sám a nepřinese žádné plody, potom nevzdělaný zanikne, neboť, říká, je sekera už u kořenů stromu. Každý strom, říká, který nepřináší dobré plody, bude odseknut a vhozen do ohně.“

srovnej s Hippolytovými „Naasejci“ str. 72 odst. 8, 31:
„Každý strom, který nenese dobré plody, bude podříznut a přijde do ohně. Tyto „plody“ jsou podle něj jen ti chápající, živoucí lidé, kteří vejdou skrze třetí bránu.“

c/ téma: jedna síla rozdělená nahoru a dolů

srovnej Simon: Megale apofasis str. 142 odst. 17, 3-5:
„Toto, říká, je jedna síla rozdělená nahoru a dolů, sama sebe zrozujíc, sama sebe živíc, sama sebe hledajíc a nalézajíc - sobě samé matkou, sobě samé otcem, sobě samé sestrou, sobě samé manželem i manželkou, sobě samé dcerou, sobě samé synem, matkou, otcem - Jedno - kořen veškerenstva.“

s Hippolytovými „Naasejci“ str. 65, odst. 7, 38:
„To je oceán, rodiště bohů i lidí, říká, který se stále otáčí do protiproudů, jednou nahoru, jednou dolů. Když ale, říká, oceán teče dolů, znamená to povstávání lidí, když se ale obrací vzhůru k pevnosti a leukadské skále, znamená to povstávání bohů.“

d/ téma: zmrtvýchvstání a plod, který nezemře, ale přijde do stodoly

srovnej Simon: Megale apofasis str. 137, odst. 12, 3-4:
„Tuto nekonečnou sílu nazývá „Tím, který stojí, stál a bude stát“. Když je Ten, který je přítomný v šesti silách, vzdělán, pak se co do podstaty, síly, velikosti a působnosti ztotožní s nezrozenou silou a v ničem už za touto nezrozenou, nekonečnou silou, která nezná změnu, nezaostává. 
Když ale (tj. tento vnitřní Člověk) zůstane pouze u možnosti v těchto šesti silách a nevzdělá se, pak zmizí, říká, a zaniká, stejně jako gramatické a geometrické znalosti v lidské duši. Když ale přijme možnost hotovosti (úplnosti), stane se světlem všeho, co se rodí. Jestliže to nepřijme, zůstane nehotový (nedokončený) a temný a zaniká, jakoby nikdy nebyl, s (tělem) člověka, který umírá.“

s Hippolytovými „Naasejci“ str. 70, odst. 8, 23-4:
„A dále říká: „Povstanou mrtví z hrobů, to jest z hmotných těl, coby znovuzrození pneumatici, ne coby tělesní. Toto je“, říká, „zmrtvýchvstání, které se děje skrze nebeskou bránu a ti, kteří tudy neprojdou, zůstanou všichni mrtví.“

e/ téma: skrytá a zjevná přirozenost věcí

srovnej Simon: Megale apofasis str. 135, odst. 9, 5 - 6:
„Přirozenost tohoto ohně je totiž dvojitá a jednu část této dvojitosti on nazývá skrytou, tu druhou zjevnou. Skryté, je skryté ve zjevném toho ohně, to zjevné prý povstalo od toho skrytého.“

s Hippolytovými „Naasejci“ str. 61, odst. 7, 20:
„... o blažené, zároveň skryté i zjevné přirozenosti stavší se, stávající se a také budoucí věci, o které on říká, že je hledaným královstvím nebeským v člověku.“

f/ téma: jeden bod rozrůstající se do velikosti

Srovnej Simon: Megale apofasis str. 138 odst. 14,6:
„Jestliže se ale vzdělá a povstane z jednoho nedělitelného bodu, jak je psáno ve Výkladu, pak se malé stane velkým, to velké ale bude po všechny časy a nezměnitelné a už nevstoupí znovu do stávání se.“

s Hippolytovými „Naasejci“ str. 76, odst. 9,5-6:
„Neboť toto existující „nic“, říká, a z tohoto „nic“ stavší se bod, když je nerozdělený, postupně narůstá do jakési nepochopitelné velikosti. To je, říká, království nebeské, hořčičné semínko, ten nedělitelný bod, který je v těle, který nezná, říká, nikdo jiný než pneumatik.“

Závěr: Gnostik neustále citovaný Hippolytem v rámci „učení Naasejců“ je Simon Mág

3/ Hippolyt používá doslovně stejné citáty ze Simona, pomocí kterých vytváří „učení“ různých, jím samým vytvořených „gnostických sekt“.

Stejná fráze o čistci, evidentně citovaná od jednoho gnostického autora („říká“), se u Hippolyta vyskytuje 3x, přiřazovaná vždy k jiné "heretické" sektě! Dokumentuje tak a zároveň i symbolizuje způsob Hippolytovy práce:

Srovnej:

Hippolytovi „Naasejci“ str. 78 - 79, odst. 9, 19:
„K této vodě, říká, spěchá každá přirozenost a bere si, co každá potřebuje. Z této vody plyne ke každému, co mu patří, říká, silněji než železo k magnetu (Herkulově kameni) nebo zlato k drápu vodního dravce nebo jako plevy (špína) k čistci.“

Hippolytovi „Peraté“ str. 96, 6. ř. od konce:
„On je ale přenese podobně jako nafta k sobě přitahuje oheň, ba ještě víc, jako magnet železo a nic jiného, nebo jako dráp vodního dravce zlato a nic jiného, nebo jako plevy jsou přitahovány čistcem.“

Hippolytovi „Sethiáni“ str. 107, odst. 21,8:
„Vše smíšené, říká, ale má, jak bylo řečeno, své vlastní místo a směřuje tam, kam patří, jako železo k magnetu a plevy do blízkosti čistce a jako zlato spěchá k vodnímu dravci.“

4/ Hippolyt používá totožné verše z Homéra, doprovázené frází „říká“, a zařazuje je do textu různých "heretických" sekt. 

Srovnej:

Hippolytovi „Naasejci“ str. 66, odst. 8,3:
„A toto, říká, nezůstalo neznámé také básníkům: „Třikrát se vše dělí, vše trojí je účastno na cti.“ (Homér, Illias 15,189)

a Hippolytovi „Sethiáni“ str. 105 odst. 20,8:
„Trojí dělení prý také dokazuje básník slovy: „Třikrát se vše dělí, vše trojí je účastno na cti.“ (Homér, Illias 15,189)

Nebo také jiný Homérův verš (Odyss. 5,184):

Hippolytovi „Peraté“ str. 92:
„Vědět to má, říká, totiž Gáia i Úranos nahoře, ten široký
a dolů proudící voda Styxu, jež je tou největší
a nejmocnější přísahou všem blaženým bohům.“ (Odyss. 5,184)

a Hippolytovi „Sethiáni“ str. 106, odst. 20,9-10:
„A že v dole se nalézající vodě, té temné, zaniká světlo a že platí, že opět získá jiskru, která spadla dolů a vyzvedne ji opět vzhůru, se zdá, že hovoří vševědoucí Sethiáni, když si vypůjčují z Homéra: 
„Vědět to má, říká, totiž Gáia i Úranos nahoře, ten široký
a dolů proudící voda Styxu, jež je tou největší
a nejmocnější přísahou všem blaženým bohům.“ (Odyss. 5,184)

5/ Doklady, že také Hippolytovi „Peraté“ jsou vytvořeni na základě Simonova textu MA:

Hipolytus pokračuje i zde ve frázi "on říká". V prvních několika odstavcích (12,1 - 12,4) sice popisuje peratické učení s frází "Peraté říkají", "oni mluví", avšak již od odst. 12,5 upadá do obvyklé fráze "on říká": 
Např. (16,1): „Neboť, říká, jestliže něco vzniklo, tak také úplně zaniká, jak míní také Sibylla.“ 
nebo (16,2): „Zánik, říká, je voda a ničím svět nezaniká rychleji než vodou.“

Společná témata a fráze:

a/ téma: semena

Srovnej Simon: Megale apofasis str. 138, odst. 14,6:
„Jestliže se ale vzdělá a povstane z jednoho nedělitelného bodu, jak je psáno ve Výkladu, pak se malé stane velkým, to velké ale bude po všechny časy a nezměnitelné a nevstoupí už znovu do procesu stávání se.“ 

s Hippolytovými „Peraty“ str. 86, odst. 12,5: 
„Neboť, on říká, že ze dvou nadzemských světů, z toho Věčněnezrozeného a z toho Sama ze sebe zrozeného sem dolů do našeho světa, ve kterém jsme, sestoupila semena všech možných sil.“

a s „Naasejci“ str. 71, odst. 8,28:
„Cíle jsou podle něj semena, která jsou od Nespatřitelného zaseta do tohoto světa, skrze která dosahuje svět svého cíle (tj. dokončenosti), neboť skrze ně také postal.“

b/ téma: co se vzpěčuje, bude zavrženo

Srovnej Simon: Megale apofasis 9,10:
„Plod tohoto stromu ale, když je vzdělán a přerodí se do sobě vlastní podoby, se dostane do stodoly, ne do ohně. Neboť plod se zrodil, říká, aby se dostal do stodoly, plevel ale, aby byl předán ohni.“
a Megale apofasis 12,4:
„Když ale (tj. plod nebeských sil) zůstane pouze u možnosti v těchto šesti silách a nevzdělá se, pak zmizí, říká, a zaniká stejně jako gramatické a geometrické znalosti v lidské duši. Když ale přijme možnost hotovosti, stane se světlem všeho, co se rodí. Jestliže to nepřijme, zůstane nehotový a temný a zaniká, jakoby nikdy nebyl, s tělem člověka, který umírá.“

s Hippolytovými „Peraty“ str. 86, 2. odst.:
„Říká dále, že Kristus sestoupil z výšin Věčněnezrozeného, aby svým sestupem zachránil všechno na třikrát dělené. Neboť, říká, to vše, co seshora sestoupilo, se skrze něj opět vrátí vzhůru. Co se ale tomu seshora Sestoupivšímu vzpěčuje, bude opuštěno a po káznění zavrženo.“

c/ téma: stojící aiony

Srovnej Simon: Megale apofasis str. 141 dole odst. 17,2:
„Neboť existují tři stojící, říká, a bez těchto tří stojících aionů není to, co se stává, uspořádáno ...“

s Hippolytovými „Peraty“ str. 88, odst. 13,12:
„Právě tak prodávají Kristovo učení, když mluví o stojících aionech.“ 

Protože je evidentní, že gnostik, který stále promlouvá v „Naasejském traktátu“ je Simon, můžeme uvést také další témata:

d/ téma: osa a póly

Srovnej Hippolytovi „Naasejci“ odst. 8,34-36: 
„Téhož Člověka, říká, nazývají Frygové podle něj „aipolos“, ale ne proto, říká, že by pásl kozy a kozly, jak se domnívají psychikové, nýbrž proto, že, říká, je „Ten věčně se otáčející“, to jest ten, který věčně otáčí celým světem do kruhu, převrací ho a žene dokola. Neboť obracet věci a proměňovat je znamená „otáčet“. Proto nazývají, říká, také všichni obě centra nebe „póly“.

s Hippolytovými „Peraty“ str. 91, odst. 15, 4-5:
„Protože pak astrologové znají horoskop a poledne a večer a půlnoc a protože se hvězdy pohybují jednou tak a jednou jinak následkem neustálého otáčení kosmu, vznikají tak brzy ty a brzy zase jiné odchylky od pólů a návraty k pólům. Tím, že potom alegoricky vysvětlují systém astrologů, zaměňují pól za boha, za jednotu pána všeho dění, odchylku za to levé a návrat za to pravé.“ 

e/téma: vyjímečnost gnostiků

Srovnej Hippolytovi „Naasejci“ 8,9:
„To je, říká, velké a nevyslovitelné tajemství, které mohou vědět pouze dokončení, to jest, říká, my.“

nebo Naas. 8,26:
„To jsou, říká, ta ode všech nazývaná nejvyšší tajemství, která neříkáme učenými slovy lidské moudrosti, nýbrž v učení ducha, když duchovní srovnáváme s duchovním. Psychický člověk nevnímá to, co je ducha božího, je mu to totiž bláznovstvím. A to jsou, říká, nejvyšší tajemství ducha, která známe pouze my.“

s Hippolytovými „Peraty“ str. 91, odst. 16,1:
„Pouze my, říká, jsme poznali nucení k vznikání a víme o cestách, po kterých člověk přišel na svět a pouze my můžeme projít zánikem a dostat se na druhou stranu.“

6/ Doklady, že Hippolytovi „Sethiáni“ jsou rovněž Hippolytem uměle sestaveni na základě Simonových myšlenek 

Hippolytus při popisu myšlenek Sethiánů hned od 2. odstavce popisu jejich „učení“ (!) začíná znovu používat frázi „on říká“:
„Podstatou těchto principů, říká, jsou světlo a tma, uprostřed mezi nimi je nesmíšené pneuma.“

Společná témata a fráze:

a/ téma: tři principy světa

Srovnej Simon: Megale apofasis str. 143, odst. 18,2:
„Tím, že oba principy stojí vzájemně proti sobě, tvoří pár a vytvářejí prostor (mezi sebou), neuchopitelný vzduch, který nemá ani počátek ani konec. V něm je Otec, který nese a vyživuje všechno to, co má začátek a konec. To je „Ten, který stojí, stál a bude stát“, mužskoženská síla ...“

s Hippolytovými „Sethiány“ str. 100, odst. 19,1:
„Domnívají se, že kosmos se skládá ze tří zvláštních principů, ze kterých má každý nekonečnou sílu ... Podstatou těchto principů, říká, jsou světlo a tma, uprostřed mezi nimi je nesmíšené pneuma. Pneuma, které má své místo mezi temnotou dole a světlem nahoře, není dechem, jako je síla větru ... nýbrž jemná, pronikavá, smysly nezachytitelná síla, s netušenou, slovy nevyjádřitelnou a příjemnou vůní.“

b/ téma: myšlením něco přejít

Srovnej Simon: Megale apofasis str. 135, odst. 9,7: 
„A to zjevné toho ohně má v sobě vše, co je možné ze zjevných věcí vidět, nebo aniž bys si toho všiml, to člověk přejde, a to skryté má v sobě vše, co je možné získat vhledem (tj. pochopit) ohledně inteligibilních věcí, které jsou mimo smyslové vnímání, anebo je také přejde, protože o nich nepřemýšlí.“

s Hippolytovými „Sethiány“ str. 100, 4. řádka, odst. 19,1:
„Všechno, co v myšlení poznáváš, nebo také aniž bys na to také myslel, přejdeš, to se může stát jedním z těchto principů ...“

c/ téma: gramatické a geometrické znalosti

Srovnej Simon: Megale apofasis str. 137, odst. 12,4 :
„Když ale zůstane pouze u možnosti v těchto šesti silách a nevzdělá se, pak zmizí, říká, a zaniká, stejně jako gramatické a geometrické znalosti v lidské duši.“

s Hippolytovými „Sethiány“ str. 100, odst. 19:
„Všechno, co v myšlení poznáváš, nebo také aniž bys na to také myslel, přejdeš, to se může stát jedním z těchto principů jako v lidské duši každé vyučené umění. Jako např. toto dítě, které se po jistý čas vyučuje hře na flétnu, až se stane flétnistou, anebo výukou geometrie se stane geometrem, nebo výukou gramatiky filologem, nebo výukou řemesla řemeslníkem, nebo bližší znalostí nějakého takového umění něčím podobným.“

7/ Důkazy, že Hippolytův „Basilides“ je také sestaven z výroků Simona Mága

Společná témata a fráze:

a / stejná literární fráze

„Basilides“ 22,1:
„V tomto semeni bylo již uloženo vše, co se může jmenovat, nebo když se to nenalezne, také přejít..“

srovnej se Simon Mág, Megale apofasis 9,7:
„A to zjevné toho ohně má v sobě vše, co je možné ze zjevných věcí vidět, nebo, aniž by si toho člověk všiml, to přejde..“

b/ téma: zachytávání viditelného světa smyslovým vnímáním

„Basilides“ VII 21,1:
„Když tu tedy nic nebylo, žádná substance, ani nic bezsubstantního, nic jednoduchého ani nic složeného, ani nic nesloženého, nic předmětného ... vůbec nic, co by se dalo nazývat nebo zachytit smyslovým vnímáním, nic z duchovních věcí a také nic z toho, co by se dalo popsat.“

srovnej se Simon Mág: Megale apofasis VI 9,7:
„A to zjevné toho ohně má v sobě vše, co je možné ze zjevných věcí vidět, nebo, aniž by si toho všiml, to člověk přejde, a to skryté má v sobě vše, co je možné získat vhledem ...“

c/ téma: semeno světa

„Basilides“ VII 21,2:
„Svět – tím nemíním to, co se dá dělit podle ploch a částí, to, co se později rozdělilo, nýbrž semeno světa. Toto semeno mělo v sobě vše, stejně jako hořčičné semínko na maličkém prostoru také zároveň obsahuje vše – kořeny, kmen, větvě, listy i nespočetná semínka, která vznikají z rostliny a která zase dávají vznikat novým rostlinám.“

a „Basilides“ VII 22,4:
„Z Nejsoucího, říká, bylo učiněno semeno světa, slovo, které bylo vysloveno: „Budiž světlo“... To si bere počátek a je osvíceno z onoho semene. To je to símě, které v sobě obsahuje směs veškerých semen.“

srovnej se Simon Mág: Megale apofasis str. 138, odst. 14,6:
„Jestliže se ale vzdělá a povstane z jednoho nedělitelného bodu, jak je psáno ve Výkladu, pak se malé stane velkým, to velké ale bude po všechny časy a nezměnitelné a nevstoupí už znovu do procesu stávání se.“ 

a Hippolytovými „Naasejci“ str. 76, odst. 9,5-6:
„Neboť toto existující „nic“, říká, a z tohoto „nic“ stavší se bod, když je nerozdělený, postupně narůstá do jakési nepochopitelné velikosti. To je, říká, království nebeské, hořčičné semínko, ten nedělitelný bod, který je v těle, který nezná, říká, nikdo jiný než pneumatik.“

a Hippolytovými „Peraty“ str. 86, odst. 12,5: 
„Neboť, on říká, že ze dvou nadzemských světů, z toho Věčněnezrozeného a z toho Sama ze sebe zrozeného sem dolů do našeho světa, ve kterém jsme, sestoupila semena všech možných sil.“

a ještě „Naasejci“ str. 71, odst. 8,28:
„Cíle jsou podle něj semena, která jsou od Nespatřitelného zaseta do tohoto světa, skrze která dosahuje svět svého cíle (tj. dokončenosti), neboť skrze ně také povstal.“

d/ téma: vzdělání „lidského plodu“ v člověku

„Basilides“ VII 25,2:
„Synové, říká, to jsme my, pneumatici, kteří jsme zde zůstali, abychom uspořádali, vzdělali a ospravedlnili a dokončili ty duše, jejichž přirozeností je zůstávat dole v tomto stavu.“

Srovnej se Simon Mág: Megale apofasis 9,10:
„Plod toho stromu ale, když je vzdělán a přerodí se do sobě vlastní podoby, se dostane do stodoly, ne do ohně.“

nebo také Simon, MA, 12,4:
„Když ale zůstane pouze u možnosti v těchto šesti silách a nevzdělá se, pak zmizí, říká, a zaniká, stejně jako gramatické a geometrické znalosti v lidské duši.“

a Hippolytovými „Naasejci“ 8,28:
„My jsme ti „cílníci“ (dokončovači), kteří ze všeho přijímají to poslední (tj.dokončenost), ti „cílníci“, ke kterým dospělo to poslední (tj. cíl) světa.“

e/ téma: hořící nafta

„Basilides“ VII 25,6:
„(Zjevení) přišlo skutečně, ačkoliv nic (tj. materiálně) seshora nesestoupilo, ani neopustilo blažené synovství onoho neznámého, blaženého a nestávajícího se boha, daleko spíše jako indická nafta, když je viděna z dálky, začíná hořet, tak povstávají zespodu, z bezformí houfu, síly až nahoru k synovství.“

Srovnej Peraté 17:
„Syn povstává podle Otce nevyslovitelným, mlčenlivým a nezměnitelným způsobem... On je (tj. Syn Otcovské znaky) ale přenese, podobně jako nafta k sobě přitahuje oheň.“

8/ Důkazy že Hippolytovi „Doketi“ jsou také uměle sestaveni z učení Simona Mága

Společná témata a fráze:

a/ téma: fíkovník coby symbol boží síly 

„Doketi“ VIII 8,3:
„Nazývají se Doketi a učí, že existuje první Bůh, který je roven semeni fíkovníku. Ten je podle nich absolutně malý, opatřený nekonečnou mocí... Svět vznikl, jak se domnívají, přibližně následujícím způsobem. Poté, co vyrašily větve fíkovníku a objevily se listy, jak je možno pozorovat, vyvstaly po nich také plody, ve kterých je uloženo nekonečné a nespočetné semeno fíkovníku. Nejprve, jak se domníváme, vznikly z fíkového semene tři věci: kmen, to jest strom fíku, listy a plod, to jest fík, jak jsme řekli. Tak, říká, vznikly tři aióny, tři principy z praprincipu vesmíru.“

srovnej Simon Mág, Megale apofasis VI 9,8-9:
„Obecně je možné říci: všeho toho, co je smyslově i duchovně vnímatelné – což on nazývá zjevné a skryté – je pokladnicí oheň nad nebem jako velký strom, ... který udržuje všechno tělo. A za zjevné ohně považuje kmen, větve, listy a jej obepínající kůru.“

b/ téma: tři aióny

„Doketi“ VIII 8,3:
„Tak, říká, vznikly tři aióny, tři principy z praprincipu vesmíru.“

a „Doketi“ VIII 9,2:
„Všechny aiony, jak tyto tři, tak také všechny z nich pocházející, nespočetně krát nespočetné – jsou mužskoženské. Poté co vyrostly a dospěly, povstaly všechny z onoho prvního semene, které představuje jejich harmonii a jednotu, a sjednotily se v jednom ve středu ležícím aionu a všechny stvořily společné dítě z panny, Spasitele všech těch, kteří se nacházejí ve středu a který je stejně mocný jako fíkovníkové semínko, pouze je zplozený, zatímco první semínko, ze kterého vznikl fíkovník, je nezrozené.“

srovnej se Simon Mág, Megale apofasis 17,2:
„Neboť existují tři stojící, a bez těchto tří stojících aiónů není to, co se stává, uspořádáno.....“

9/ Důkazy, že také Hippolytovo „učení Araba Monoima“ je složeno z učení Simona Mága

a/ téma: nebeský Člověk

„Monoimos“ VIII 12,2:
„ ..a říká, že Člověk je veškerenstvo, to jest počátek vesmíru, nezrozený, nepomíjející, věčný a že zrozený Syn tohoto Člověka schopný utrpení nepovstal z času.....neboť taková je moc tohoto Člověka“

srovnej s Hippolytovými „Naasejci“ V 6,4-5:
„Tito všichni slaví podle svého učení coby základ všeho ostatního Člověka a Syna Člověka. Tento Člověk je prý mužem i ženou a nazývá se podle nich Adamas“ 

a s výrokem Simona v „Naasejcích“ V 7,33:
„To jest Kristus, Syn Člověka“, který je vtištěn ve všem zrozeném, Syn – zástupce nepopsatelného Logu“

a tamtéž V 8,4:
„To je, říká, ten ve všem přítomný mužskoženský Člověk, kterého nevědoucí nazývají třemi těly opatřeným Géryónem“

b/ téma: způsob přenesení božích znaků na zem

„Monoimos“ VIII 12,3:
„A kde je prý takto tento Člověk mocný, tam povstal také Syn rychleji než myšlenka anebo hnutí vůle.... Byl Člověk a vznikl jeho Syn, tak jako když někdo říká: byl oheň a vzniklo světlo, bez časového intervalu, bez hnutí vůle a plánu, zároveň s existencí ohně.“
srovnej „Peraté“ V 17:
„Syn povstává podle Otce nevyslovitelným, mlčenlivým a nezměnitelným způsobem...“

„On je (tj. otcovské znaky z výšin) ale přenese podobně jako nafta k sobě přitahuje oheň...“

„Momoimos“ VIII 13,3:
„Vznikl tedy, říká, z dokončeného (dokonalého) Člověka Syn Člověka, kterého nikdo nepoznal. Celý svět si představuje, říká, Syna Člověka, kterého nezná, jakoby z ženy zrozeného. Jeho skryté paprsky se blíží tomuto světu a udržují a ovládají změnu – stávání se. Krása tohoto Syna Člověka je až dosud nepochopitelná všem těm lidem, kteří jsou skrze to, co se rodí z ženy, v omylu. Nic není tedy onoho Člověka, říká, z věcí, které jsou zde, a také nikdy nebude. Vše, co se stává, se nestává z celého, nýbrž jen z části tohoto Syna Člověka.“

srovnej výrok „Ježíše“ v Tomášově evangeliu log. 15:
„Ježíš řekl: Když uvidíte toho, který se nenarodil z ženy, padněte na tvář a vzývejte ho! Takový je vaším Otcem.“

KONKORDANCE SIMON V MEGALE APOFASIS – „JEŽÍŠ KRISTUS“ V BIBLI 

a/ Výrok Simona Mága Megale apofasis 16,6:
„Když ale strom zůstane sám a nepřinese žádné plody, potom nevzdělaný zanikne. Neboť, říká, je sekera už u kořenu stromu. Každý strom, říká, který nepřináší dobré plody, bude odseknut a vhozen do ohně.“

srovnej s výrokem „Ježíše Krista“ v Bibli Mt. 7,19:
„Všeliký strom, kterýž nenese ovoce dobrého, vyťat a na oheň uvržen bývá.“
a s výrokem „Jana Křtitele“ v Bibli Lk. 3,9:
„A již jest i sekera ke kořenu stromu přiložena, protož každý strom, kterýž nenese ovoce dobrého, vyťat a na oheň uvržen bývá.“

a s výrokem „Ježíše Krista“ v Bibli Jan 15,2:
„Já jsem ten vinný kmen pravý, a Otec můj vinař jest. Každou ratolest, kteráž ve mně nenese ovoce, odřezuje a každou, kteráž nese ovoce, čistí, aby hojnější ovoce nesla.“

b/ Výrok Simona Mága Megale apofasis 9.10:
„Plod toho stromu ale, když je vzdělán a přerodí se do sobě vlastní podoby, se dostane do stodoly, ne do ohně. Neboť plod se zrodil, říká, aby se dostal do stodoly, plevel ale, aby byl předán ohni“

srovnej s „podobenstvím Ježíšovým“ v Bibli Mt. 13, 24-30:
„Jiné podobenství předložil jim, řka: Podobno jest království nebeské člověku rozsívajícímu dobré semeno na poli svém.
Když pak lidé usnuli, přišel nepřítel jeho a nasel plevel mezi pšenici a odešel.
A když vzrostla bylina a přinesla užitek, tehdy ukázal se i plevel.
I přistoupivše služebníci hospodáře řekli mu: Pane, zda jsi nenasil dobrého semene na poli svém? Odkud se vzal plevel?
A on jim řekl: Nepřítel člověk to učinil. Služebníci mu pak řekli: Chceš-li tedy, půjdeme a vytrháme jej.
On pak odpověděl: Nikoliv, abyste snad trhajíce plevel spolu s ním nevytrhali i pšenici.
Nechte, ať obé spolu roste až do žně. A v čas žní řeknu žencům: Vytrhejte nejprv plevel a svažte ho ve snopky ke spálení, ale pšenici shromažďte do stodoly mé.“ 

KONKORDANCE „NAASEJSKÝ TRAKTÁT“ – NOVÝ ZÁKON V BIBLI
(Důkazy, že Simon Mág byl použit coby biblický „Ježíš Kristus“)

1) téma: „vědro a svíčka, hlásání ze střech“

Srovnej výrok gnostika v Hippolytových „Naasejcích“ str. 63, odst. 7,28:

„Toto (tj. to dobré) nestojí pouze ve svatostánku, říkají, nýbrž všichni to mohou vidět, stejně jako světlo není pod vědrem, ale stojí na svícnu - zvěstování, které je hlásáno ze střech po všech cestách a všech ulicích a také u domů samých jako hranice a ohraničení a to že je to všemi nazývané „dobré“.“
 
 s výrokem „Ježíše Krista“ v Bibli - Mt. 5,14-15:
„Vy jste světlo světa. Nemůže město na hoře ležící skryto býti. Aniž rozsvěcují svíce a stavějí ji pod nádobu, ale na svícen – i svítí všechněm, kteříž jsou v domě.“ 
a Mt. 10,27: 
„Což vám pravím ve tmách, pravte na světle a co v uši slyšíte, hlásejte na domích.“
Lk. 12,3:
„Protož to, co jste pravili ve tmách, bude na světle slyšáno, a co jste v uši šeptali v pokojích, hlásáno bude na střechách.“
Mk. 4,21:
„Dále pravil jim: Zdali bývá rozsvícena svíce, aby postavena byla pod nádobu nebo pod postel? Však aby na svícen vstavena byla!“

Lk. 8,16:
„Žádný pak, rozsvítiv svíci, nepřikrývá ji nádobou, ani ji nestaví pod posel, ale na svícen staví, aby ti, kteříž vcházejí, světlo viděli.“

a s výrokem „Ježíše“ v TE log. 33, str. 77:
„Ježíš řekl: Co uslyšíš na vlastní uši, to také hlásej do jiného ucha ze své střechy! Neboť nikdo nezapaluje lampu a nestaví ji pod nádobu nebo na nějaké skryté místo, nýbrž ji staví do svítilny, aby všichni, kteří přicházejí a odcházejí, viděli její světlo.“

2) téma: kvásek ve třech měřicích

Srovnej výrok gnostika v Hippolytových „Naasejcích“ str. 67, odst. 8,8:

„To je, říká, království nebeské, které je v nás ukryté jako poklad, jako kvásek ve třech měřicích pšenice.“

s výrokem „Ježíše Krista“ v Bibli - Mt. 13,33: 
„Jiné podobenství mluvil jim: Podobno jest královské nebeské kvasu, který vzavši žena, zadělala ve třech měřicích mouky, až by zkysalo všecko.“

a s výrokem „Ježíše“ v TE log. 96:
„Ježíš řekl: Království Otce se podobá ženě, která vzala trochu kvásku a vmísila ho do těsta – tak udělala velké chleby. Kdo má uši, slyš!“

3) téma: nakrášlené hroby

Srovnej výrok gnostika v Hippolytových „Naasejcích“ str. 70, odst. 8,23:

„Jste nakrášlené hroby, říká, plné mrtvých kostí, neboť ve vás není živoucí Člověk.“ A dále říká: "Povstanou mrtví z hrobů, to jest z hmotných těl, coby znovuzrození pneumatici, ne coby tělesní. Toto je, říká, zmrtvýchvstání, které se děje skrze nebeskou bránu a ti, kteří tudy neprojdou, zůstanou všichni mrtví.“
 
s výrokem „Ježíše Krista“ v Bibli - Mt. 23,27-28:
„Běda vám, zákoníci a farizeové, pokrytci, že jste se připodobnili hrobům zbíleným, které se zdají navenek krásné, ale vnitř jsou plny kostí umrlčích i vší nečistoty.
Tak i vy zvenčí zajisté zdáte se lidem spravedliví, ale vnitř plni jste pokrytství a nepravosti.“

a s výrokem „Ježíše“ v TE log. 56:
„Ježíš řekl: Kdo poznal svět. objevil mrtvolu. A kdo objevil mrtvolu, pro toho už svět nemá cenu.“

4) téma: „nebudou se modlit na hoře ani v Jeruzalémě“

Srovnej výrok gnostika v Hippolytových „Naasejcích“ str. 75, odst. 9,3:

„Neboť duch je, říká, bůh. Proto, říká, toto nebudou vzývat praví uctívači ani na hoře ani v Jeruzalémě, nýbrž v duchu. Neboť vzývání dokončených je podle něj pouze duchovní, nikoliv tělesné.“

s rozhovorem „Ježíše Krista“ s dívkou v Bibli - Jan 4,20-1: 
„(dívka): Otcové naši na této hoře modlívali se a vy pravíte, že v Jeruzalémě je místo, kdež náleží se modliti.
Dí jí Ježíš: Ženo, věř mi, žeť jde hodina, kdyžto ani na této hoře, ani v Jeruzalémě nebudete se modliti Otci.“

5) téma: hořčičné semínko

Srovnej výrok gnostika v Hippolytových „Naasejcích“ str. 76, odst. 9,5-6:
„Neboť toto existující „nic“, říká, a z tohoto „nic“ stavší se bod, když je nerozdělený, postupně narůstá do jakési nepochopitelné velikosti. To je, říká, království nebeské, hořčičné semínko, ten nedělitelný bod, který je v těle, který nezná, říká, nikdo jiný než pneumatik.“
 
s výrokem „Ježíše Krista“ v Bibli - Mk. 4,30-32: 
„I řekl: K čemu připodobníme království boží? Aneb kterým podobenstvím je ukážeme? Jest jako zrno hořčičné, kteréž, když vsáto bývá do země, nejmenší jest ze všech semen, kteráž jsou na zemi.
Ale když vsáto bývá, roste, a bývá větší než všechny byliny a činí ratolesti veliké, takže pod stínem jeho mohou sobě ptáci nebeští hnízda dělati.“

a s výrokem „Ježíše“ v TE log. 20:
„Učedníci řekli Ježíšovi: Pověz nám, čemu se podobá království nebe? On jim odpověděl: Je podobné zrnu hořčičnému. To je menší než všechna semena, když ale dopadne na zem, která je připravená, vyžene velký výhonek a stane se ochranou pro ptactvo nebe.“

6) Téma: podetnutý strom

Srovnej výrok gnostika v Hippolytových „Naasejcích“ str. 72, odst. 8,31:

„Každý strom, který nenese dobré plody, bude podříznut a přijde do ohně. Tyto plody jsou podle něj jen ti chápající, živoucí lidé, kteří vejdou skrze třetí bránu.“
 
a výroky Simona Mága v Megale apofasis 10,9:
„A za zjevné ohně on považuje kmen, větve, listy a jej obepínající kůru. Toto vše, celý ten velký strom, říká, hoří vše požírajícím plamenem ohně a zase mizí.
Plod toho stromu ale, když je vzdělán a přerodí se do sobě vlastní podoby, se dostane do stodoly, ne do ohně. Neboť plod se zrodil, říká, aby se dostal do stodoly, plevel ale aby byl předán ohni.“ 

a 16,5-6:
„Když pak toto vše, co je v nás v možnosti, nalezlo vhodný zdroj a výstavbu a hořké je proměněno ve sladké, pak se nestane to, co se zrodí, plevelem a dřevem, které ničí oheň, nýbrž dokonalým vzdělaným plodem, jak jsem řekl, rovným a totožným s onou věčnou, nezrozenou a nekonečnou silou.
Když ale strom zůstane sám a nepřinese žádné plody, potom nevzdělaný zanikne. Neboť, říká, je sekera už u kořenu stromu. Každý strom, říká, který nepřináší dobré plody, bude odseknut a vhozen do ohně.“

s výrokem „Jana Křtitele“ v Bibli Mt. 3,10:
„A již jest i sekera ke kořenu stromů přiložena. Každý tedy strom, kterýž nense ovoce dobrého, vyťat a na oheň uvržen bývá.“

a Lk. 3,9:
„A již jest i sekera ke kořenu stromů přiložena. Protož každý strom, kterýž nenese ovoce dobrého, vyťat a na oheň uvržen bývá!“

a s výrokem „Ježíše Krista“ v Bibli Mt. 15,13:
„A on odpovídaje, řekl: všeliké štípení, jehož neštípil Otec můj nebeský, vykořeněno bude.“

Jan 15,5-6:
„Já jsem vinný kmen, vy ratolesti. Kdo zůstává ve mně a já v něm, ten nese ovoce mnohé, nebo beze mne nic nemůžete učinit.
Nezůstal-li by kdo ve mně, vyvržen bude ven jako ratolest a uschne - a budou všechny sebrány a na oheň uvrženy a shoří.“

a s výrokem „Ježíše“ v TE log. 40: 
„Ježíš řekl: Vinná réva vyrostla mimo Otce, a protože není chráněná, bude se svými kořeny vytržena a zajde.“

KONKORDANCE SIMONOVÝCH VÝROKŮ (tj. jeho fráze v „Naasejcích“, „Peratech“, „Sethiánech“a v „Megale apofasis“) A VÝROKŮ „JEŽÍŠE“ Z TOMÁŠOVA EVANGELIA Z NAG HAMMADÍ

1) téma: „jedí mrtvé a činí to tak živým“
 
Srovnej výrok z „Naasejců“ str. 72, odst. 8,32: 
„Říkají tedy: Když jste jedli mrtvé a učinilo to tak živým, co se stane, když budete jíst živoucí?“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 11:
„Ježíš řekl: Toto nebe pomine, i to nad ním pomine, a mrtví nežijí a živoucí nezemřou. Když jste jedli mrtvé, učinili jste to živým. Přijdete-li do světla, co budete dělat? Jestli jste byli jedním, rozdvojíte se. Byli-li jste ale rozdvojení, co budete dělat?“

2) téma: „hořčičné semínko“

Srovnej výrok gnostika z „Naasejců“ str. 76, odst. 9,6:

„To je, říká, království nebeské, hořčičné semínko, ten nedělitelný bod, který je v těle, který nezná, říká, nikdo jiný než pneumatik“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 20:
„Učedníci řekli Ježíšovi: Pověz nám, čemu se podobá království nebe? On jim odpověděl: Je podobné zrnu hořčičnému. To je menší než všechna semena, když ale dopadne na zem, která je připravená, vyžene velký výhonek a stane se ochranou pro ptactvo nebe.“
(totéž NZ - viz Mk 4,30-32) 

3) téma: „mužskoženský“

Srovnej výrok gnostika v „Naasejcích“ str. 60, odst. 7,14-15:
„Je totiž, říká, Člověk (nahoře) oboupohlavní. ... Neboť, říká, Attis byl kastrován, to znamená osvobozen od hmotných )choických) částí stvoření zde dole a přišel do věčného bytí nahoře, kde, říká, neexistuje ani muž ani žena, nýbrž nové stvoření, nový člověk, který je mužskoženský.“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 22:
„Ježíš viděl malé děti, které dostávaly mléko. Řekl svým učedníkům: tito malí, kteří dostávají mléko, se podobají těm, kteří vejdou do království. Ptali se ho: Vejdeme, když budeme malí, do království? Když z dvojího uděláte jedno a vnitřní připodobníte vnějšímu a vnější vnitřnímu, svrchní spodnímu a spodní svrchnímu, a když mužskost a ženskost učiníte jedním, aby mužskost nebyla mužskostí a ženskost ženskostí, ... pak vejdete do království.“ 

4) téma: duchovní „světlo“

Srovnej výrok gnostika v „Naasejcích“ str. 79, odst. 9,20:
„Když ale, říká, je někdo od narození slepý a nevidí pravé světlo, které osvětluje každého člověka přicházejícího na svět, ten ať se stane skrze nás vidoucí a ať uzří ...“

a výrok Simona v Megale apofasis 12,4 str. 137:
„Když (lidská duše) přijme možnost úplnosti, stane se světlem všeho, co se rodí. Jestliže to nepřijme, zůstane nehotovou a temnou a zaniká, jakoby nikdy nebyla, s člověkem, když umírá.“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 24:
„Jeho učedníci řekli: Ukaž nám místo, na kterém jsi, neboť je pro nás nutností toto místo hledat. On jim řekl: Kdo má uši, slyš! Světlo je uvnitř světelného člověka a osvětluje celý svět. Když on nesvítí, vládne temnota.“
(srovnej Jan 12,35-36)

5) téma: „vědro a svíčka“

Srovnej výrok gnostika v „Naasejcích“ str. 63, odst. 7,28:
„Toto (tj. to dobré) nestojí pouze ve svatostánku, říkají, nýbrž všichni to mohou vidět, stejně jako světlo není pod vědrem, ale stojí na svícnu - zvěstování, které je hlásáno ze střech po všech cestách a všech ulicích a také u domů samých jako hranice a ohraničení a to že je to všemi nazývané „dobré“.“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 33:
„Ježíš řekl: Co uslyšíš na vlastní uši, to také hlásej do jiného ucha ze své střechy! Neboť nikdo nezapaluje lampu a nestaví ji pod nádobu nebo na nějaké skryté místo, nýbrž ji staví do svítilny, aby všichni, kteří přicházejí a odcházejí, viděli její světlo.“
(viz též Mt. 5,15 a 10,27)

6) téma: „odložit šaty“

Srovnej výrok gnostika v „Naasejcich“ str. 74, odst. 8,44:
„To je, říká, brána nebe a dům boží, kde prodlévá sám dobrý Bůh, do kterého, říká, nevstoupí žádný nečistý, žádný psychik, žádný tělesný (sarkik), neboť je určen pouze pro pneumatiky. Ti, kdož jsou tam, musí odložit šaty a všichni vyjdou skrze panenského ducha jako odmužštělí ženichové.“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 37: 
„Jeho učedníci řekli: Kerého dne se nám zjevíš a kdy tě uvidíme? Ježíš řekl: Až se vysvléknete ze své hanby, vezmete své šaty a položíte je pod své nohy jako malé děti a stoupnete si na ně. Pak uvidíte syna Živoucího a nebudete se bát.“

7) téma: „vytržení stromu“

Srovnej výrok Simona Mága v Megale apofasis str. 141, odst. 16,6:
„Když ale strom zůstane sám a nepřinese žádné plody, potom nevzdělaný zanikne. Neboť, říká, je sekera už u kořenů stromu. Každý strom, říká, který nepřináší dobré plody, bude odseknut a vhozen do ohně.“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 40:
„Ježíš řekl: vinná réva vyrostla mimo Otce, a protože není chráněná (pevná) bude se svými kořeny vytržena a zajde.“
(srovnej s Mt. 13,31-2)

8) téma: „mrtvoly, mrtvý svět, hroby“

Srovnej výrok gnostika v „Naasejcích“ str. 70, odst. 8,23:
„Jste nakrášlené hroby, říká, plné mrtvých kostí, neboť ve vás není živoucí Člověk. A dále říká: "Povstanou mtví z hrobů, to jest z hmotných těl, coby znovuzrození pneumatici, ne coby tělesní. Toto je, říká, zmrtvýchvstání, které se děje skrze nebeskou bránu a ti, kteří tudy neprojdou, zůstanou všichni mrtví.“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 56:
„Ježíš řekl: Kdo poznal svět, objevil mrtvolu. A kdo objevil mrtvolu, pro toho už svět nemá cenu.“

9) téma: „plevel“

Srovnej výroky Simona Mága v Megale apofasis str. 136, odst. 9,10; str. 141 odst. 16,5:
„Plod toho stromu ale, když je vzdělán a přerodí se do sobě vlastní podoby, se dostane do stodoly, ne do ohně. Neboť plod se zrodil, říká, aby se dostal do stodoly, plevel ale, aby byl předán ohni.“

„Když pak toto vše, co je v nás v možnosti, nalezlo vhodný zdroj a výstavbu, pak se nestane to, co se zrodí, plevelem a dřevem, které ničí oheň, nýbrž dokonalým vzdělaným plodem, jak jsem řekl, rovným a totožným s onou věčnou, nezrozenou a nekonečnou silou.“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 57:
„Ježíš řekl: Království Otce se podobá člověku, který zasil dobré semeno. Jeho nepřítel přišel v noci a zasadil plevel mezi dobrá semena. Ten člověk však nenechal své čeledíny plevel vytrhat. Řekl jim: To vám nepřísluší trhat plevel, neboť s ním vytrhnete i pšenici. V čase žní bude plevel jasně zřetelný. Pak bude vytržen a spálen.“
(viz též Mt. 13,24-30 (koukol, zdizdania, jílek omamný)

10) téma: „dokončení“, „vzdělání“ 

Srovnej výrok Simona Mága v Megale apofasis str. 137, odst. 12,3-4:
„Když je ten, který je přítomný v šesti silách, vzdělán, pak se co do podstaty, síly, velikosti a působnosti ztotožní s nezrozenou silou a v ničem už za touto nezrozenou nekonečnou silou, která nezná změnu, nezaostává. Když ale zůstane pouze u možnosti v těchto šesti silách a nevzdělá se, pak zmizí, říká, a zaniká stejně jako gramatické a geometrické znalosti v lidské duši.“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 70:
„Ježíš řekl: Když si to v sobě vytvoříte, pak vás to, co máte, zachrání. Jestliže to ale v sobě nemáte, pak vás to, co v sobě nemáte, zahubí.“

11) téma: „člověk nemá na zemi místa“

Srovnej výrok gnostika v „Naasejcích“ str. 79, odst. 9,21:
„Je to ale prý onen Člověk beze cti v tomto světě, který má velkou čest ve nebi, kráčející od těch, kteří ho neznají, k těm, kteří ho neznají, ceněný jako kapka z velké nádoby.“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 86:
„Ježíš řekl: Lišky mají svá doupata a ptáci svá hnízda. Syn Člověka ale nemá žádné místo, kam by hlavu složil a odpočinul si.“

12) téma: „perly sviním“

Srovnej výrok gnostika v „Naasejcích“ str. 72, odst. 8,32-3:
„Živoucím" nazývají myšlenky, myšlení i lidi, coby perly onoho Nevyjádřitelného, které byly uvrženy dolů do zrození. To je to, co on (tj. Simon!) říká, říká: Neházejte své svaté věci psům ani perly sviním.“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 93:
„Ježíš řekl: Nedávejte svaté psům, aby to nevyhodili na hnůj. Neházejte perly sviním, aby je nezničily.“
(viz též Mt. 7,6)

13) téma: „kvásek“ („říká“ zde zcela zřetelně podle Hippolyta sám Simon, nezdvojeno!)

Srovnej výrok gnostika v „Naasejcích“ str. 67, odst. 8,8:
„To je, říká, království nebeské, které je v nás ukryté jako poklad, jako kvásek ve třech měřicích pšenice.“

s výrokem „Ježíše“ v TE log. 96:
„Ježíš řekl: Království Otce se podobá ženě, která vzala trochu kvásku a vmísila ho do těsta – tak udělal velké chleby. Kdo má uši. slyš!“

Závěr 

Tvrzení, zastávané a tradované církví podle textu Bible, že „učení Ježíše Krista“ je originálním učením židovského Spasitele, je neudržitelné. Kritické srovnání gnostických spisů s „učením Ježíše Krista“ v Bibli plně potvrzuje domněnku o zfalšování celého učení gnostiků ve prospěch židovství a že Bible je pouze sekundárním a napodobujícím pramenem, který svaté učení podává v silně deformované podobě.
Simon Mág se svým gnostickým učením byl plagiátorsky napodoben a často citován v Bibli jako „Ježíš Kristus“, „apoštol Pavel“ nebo v jednom případě („sekera u kořene stromu“) i jako „Jan Křtitel“. 
Jeho příběh, popisovaný ve Skutcích apoštolů 8,9-25, je tedy cílenou pomluvou vynikajícího mudrce – skutečného autora „učení Ježíše Krista“, které je uctíváno miliony křesťanů po celém světě.  

6. přednáška (květen 2005)

My jsme na poslední přednášce pokročili v tom cyklu, který jsem rozvíjel od védského náboženství přes projevy tohoto védského náboženství v různých kulturách, a dostali jsme se postupně až ke vzniku Bible. Na poslední přednášce jsme si četli a ukazovali způsob, jakým došlo k vytvoření Bible, jak vznikl biblický text přejímkou („adopcí“) gnostické školy do židovství, kdy tedy se židovství pokusilo spojit novou duchovní módu, tu vlnu v podstatě buddhistickou, která dorazila do východního Středozemí, a navázat ji na vlastní židovskou tradici, která ze slova a ideje dělá okamžitě tělo a tak tuto ideu hubí. To je základní vědomost ohledně chápání našeho světa, celé naší civilizace, důležitá orientace, bez které nemůžeme našemu světu vůbec porozumět. 

Viděl bych to tedy asi tak, že dnes bych udělal přehlednou sumarizaci toho, co byste si z tohoto přednáškového ročníku měli zapamatovat - takový přehled hlavních témat a hlavních vědomostí a při té příležitosti bych tak mohl těm, kteří jsou tu poprvé, dát ochutnat, co bylo v letošním přednáškovém cyklu pojednáváno. Rád bych potom dnes navázal v té druhé části na náš program, a povídali bychom si proto jednak o některých současných nezdravých proudech v chápání duchovnosti a jednak – jako logický následek té přejímky svaté školy do židovství a vytvoření křesťanství – o některých důležitých společenských fenoménech, které dnes zažíváme. 

Jak víte, já nejsem žádný jogín nebo něco podobného, jsem český vzdělanec, který se již řadu let intenzivně věnuje právě studiu východní duchovní školy, takže to, co přednáším, jsou vědomosti a vědění, popřípadě nová historická fakta nebo souvislosti, není to tedy žádná „nazíraná mystika“ (i když mystického je v mém pojetí velmi mnoho) anebo ucelená škola duchovní, jako je třeba buddhismus či podobně. To, co mě animuje a co mě také postavilo, bylo v první řadě pochopení vzniku raného křesťanství z buddhismu a prastarých indoevropských kořenů, což jsem se snažil ve svých již vydaných knížkách, které většina z vás bude znát, dokázat a nadále stále dokazuji. 
I v té poslední knížce, která teď vyšla – Ašvaghóšova Legenda o Buddhovi – i tam cítíte ten tah, to nasměrování na provázanost a ovlivňování jednotlivých kultur mezi sebou, na odmítání egoismem a omezeností zapřičiňované vize izolovanosti jednotlivých kultur a civilizací na naší planetě. Vycházím z přesvědčení, že všechno ovlivňuje všechno, že jsme spolu spojeni nejen díky duchovnímu světu a jednomu zdroji lidství, ale prostě i díky tomu, že svět se zná, že svět o sobě ví a věděl i za starověku, kdy došlo ke vzniku křesťanství. 
Kromě té souvislosti, která mě zaměstnávala a zaměstnává stále, totiž té mezi buddhismem a raným křesťanstvím – skrze pochopení toho, jak došlo ke vzniku biblického křesťanství prostřednictvím gnoze, a že gnoze byla vlastně nejzápadnějším proudem buddhistické nauky – tak to, co mě zcela konkrétně velmi animovalo bylo právě také nalezení konkrétního spisu, konkrétního důkazu o tom, jakým způsobem židé vytvořili svoji postavu „Ježíše Krista“. Jedná se o Hippolytův spis „Vymítání všeho kacířstva“, který jsem přeložil z latiny a vydal v mé Bibliothece, kde se právě dá ta důležitá metoda přejímky vypozorovat a dokázat a kde se také dá konečně pochopit, proč je NZ a vůbec židokřesťanství tak rozporuplné, tak chaotické až nesmyslné - že je to právě proto, že židé vytvořili svoji postavu spasitele nápodobou maháyánového spasitele buddhistického, přestože jejich víra a způsob myšlení je zcela jiný. 
Spasitel Buddha již v té době měl – 500 let po své smrti – díky vývoji, který se nedá zastavit, svou zvláštní abstraktní podobu, už to nebyl ten ortodoxní hinayánovský konkrétní Buddha Sakhyamuni, byl to už Bódhisattva, který se cyklicky vrací na tento svět a který má své předchůdce. Skutečnost se tak stává mýtem a mýtus skutečností – buddhismus, stejně jako džinismus, již mluví o 24 předchozích Bodhisattvech, kteří sestoupili na tento svět. Buddha má i svého budoucího následníka – Buddhu Maitreyu, kterým je očekávaný příští Spasitel, který přijde na tento svět v době, kdy toho bude zapotřebí. Takže toto jsou základní moje témata, to, co jsem pochopil a co učím. 

Kdybych tedy měl dnes shrnout v bodech to, co byste si – vy, kteří jste navštěvovali mé přednášky – měli odnést, to, co letošní cyklus několika přednášek vytvořil jako jakési  „stavební kameny” nového pohledu na svět nebo nového poznání, tak by to bylo ohledně kořenů a původu člověka především to, že při informacích o védském náboženství jsme dnes naší tradicí a domnělými odborníky uváděni v omyl, neboť není možné interpretovat toto náboženství dnes obvyklým způsobem, jak se to rozmáhá zvlášť za posledních 100 let v Evropě a západním světě, protože se tedy nejednalo, jak se dnes tvrdí, v žádném případě o „uctívání přírody” a nejednalo se ani o polytheismus v klasickém slova smyslu. Max Mueller – jeden z nejznámějších indologů 19. stol. – razil pro toto náboženství termín „henotheismus“, ale ani on ho nepochopil a správně neinterpretoval. 
Studiem Védy a překládáním védštiny a sanskrtu jsem dospěl k přesvědčení, že „uctívání přírody“, aplikované na nejstarší indoevropské náboženství, je pohled mylný, pohled ovlivněný dnešním způsobem myšlení - je to pohled nevědoucí. Véda nebyla a není žádné opěvování přírodních elementů, jako je vítr, oheň, voda atd. nebo různých úkazů na obloze - jako je slunce, měsíc, hvězdy, nýbrž byla to duchovní škola v pravém slova smyslu, vytvořená na obranu a podporu vnitřního Člověka v nás, tj. na obranu síly, skrze kterou se zrodil člověk na naší planetě, která tohoto člověka živila, dávala mu vyrůst, postavit se a odlišit se od zvířete. 
Tato původní védská duchovní škola, jak jsem dokládal také v jedné z předchozích přednášek, je dobře doložitelná v celé řadě starověkých a pravěkých kultur. Existují tisíce artefaktů z nejstaršího období lidských dějin, pomocí kterých můžeme tuto školu interpretovat a doložit její dávnou dominantní roli při rozpuku a rozvoji lidské civilizace na obrovském prostoru od Číny až po Irsko, vlastně na celém starém kontinentě. Na jedné z prvních přednášek jsem vám ukazoval jen malý zlomek těchto hmotných dokladů. 
Dokonce bych mohl shromáždit i docela zajímavou kolekci amerických archeologických vykopávek se stopami védského způsobu myšlení – tj. se základní vizí trojitosti, jak o ní budu mluvit, s vizí "pravého středu" či dvou sil, které se střetávají křesáním, nebo s vizí "božského dítěte" – které nám poskytují informaci, že i Amerika kdysi dávno – před začátkem našeho letopočtu nebo ještě před 1000 lety – vycházela původně také z védské tradice. 
Základem anebo samou podstatou védského duchovního učení je vize světa, založená na třech věčných principech, které potom v pozdější indické filosofii známe jako tamas, radžas a sattva. V té starší védské podobě má tato veledůležitá trojice řadu názvů - nejčastěji se dualistická dvojice protiv jmenuje „nebe a země“ („dyávaprthiví“), a „ten třetí“ je potom buďto vykřesaný volný prostor mezi nimi („antarikšam“ nebo „kham“ anebo „vanam“), či tón („tanus“) anebo zrozená jiskra světla (např. „mariči“ nebo také „indu“, „agni“ – zde existují desítky názvů ) 

Jde totiž o to, že tento trojprincipiální pohled na svět je nejenom podstatou Védy, ale celé filosofie, že je základem filosofie jako takové, bez nějž není filosofie vůbec možná, že je „spásný“ - jak už sanskrtské slovo „tráyaté“ prozrazuje („trojkovat“ = „spasit“), totiž v tom smyslu, že pouze ten, kdo dokáže rozpoznat tři principy světa, pouze ten dokáže správně svět vykládat, dokáže orientovat člověka tím, že mu ukáže svět v jeho pravé podobě, a tak mu otevře „třetí oko“, jak se říká, a takový člověk si potom dokáže uchránit svou lidskost, protože dokáže stát vnitřně „na vlastních nohách”, protože se má o co opřít. 
Já to staré védské učení o třech principech světa, kdy „dva křesající“, „dva stále se srážející kameny“, tj. tupé a necitlivé – protože vlastně neživé – síly světa, rodí „toho třetího“, „toho živého“, velebím na každé přednášce, protože to je úplný základ, bez kterého nemá vůbec cenu filosofovat, bez kterého nemá cenu vůbec spekulovat nebo „logicky“ se pouštět do výkladu světa, protože bez tohoto poznání není prostě věda Vědou. Toto učení je neodmyslitelné od velebení vykřesávaného duchovního „ohně“, tj. od velebení hledaného a nalezeného zdroje všeho živého. 
Takovýto pohled teprve také otvírá prostor k důležité sounáležitosti citu a rozumu - to, co nás v naší tradici tak trápí, co nás potkalo jako obrovské neštěstí, kdy se rozum a racionalismus vyvinul jako svébytná škola a veškerá citovost se strká dokonce někam k ženám do kuchyně a obě tyto lidské mohutnosti se oddělují od sebe, jako kdyby cit a cítění nepatřily do vědy. 
Právě stará Véda nám ukazuje, že inteligence jako „bódhi“ („probuzenost“) a inteligence jako „čittam“ („cítění“, „rozlišování“) je jedno a totéž, že se jedná stále o jeden proces, o proces probuzení pomocí křestu nebo třesku mezi dvěma věčnými a antagonistickými silami kosmu - dvěma vesmírnými „mlýnskými kameny“. 
Tak povstává pravá lidská inteligence jako „to mezi“ („inter-ligentia“), tak povstává člověk se svým pravým věděním o inteligenci coby vykřesané jiskře mezi dvěma necitelnými tupci a toto učení o vytloukaném světle poznání, o božské jiskřičce v člověku, která, když se rozkřesává, tak roste do velikosti, a která nachází svou úplnost a dokončenost teprve u Toho, který ji poslal – u Boha Světla – je potom samou podstatou gnostického učení, jak jejího zakladatele Simona Mága, tak potom i jeho následovníků. S tímto učením se můžeme sporadicky a bez pravého objasnění setkat právě i v NZ, neboť židé použili mnoho materiálu ze Simonova spisu Megale apofasis – Výklad velké síly – a vložili to do úst imaginárního a pouze literárně, jako plagiát, vytvořeného „židovského spasitele“ Ježíše Krista. 

Ohledně Védy ještě je potřeba si natrvalo zapamatovat, že jejím hlavním smyslem byla liturgie slova („brahma“), slovo se zde velebí jako to, co obsahuje nebo „zdobí“ ideu – boha sómu, „syna horních vod“ („apám napát“), který je mystickým králem lidské společnosti, protože právě skrze něj a jeho „oběť“, tj. jeho třikrát denně opakovanou recitaci, dochází „k přijímání“ Světla, tj. k nastartování vnitřního procesu poznání. Jak jsem se pokusil vysvětlit již v mé knížce Kořeny, slovo bylo původně pouze součástí védské liturgie, bylo pravou a jedinou obětinou, a rodilo se či bylo vykřesáváno a používáno pouze v rámci této liturgie. Jak dosvědčuje právě védština, slovo původně bylo čistě duchovní či osvobozovací záležitostí. 
Vznik slova „praktickým vývojem“, tak jak se vykládá dnes, tj. z pragmatického používání různých skřeků nebo zvuků pro pojmenování věcí, je pouze omylný názor dnešní nevědomosti. Védština dosvědčuje, že „jmenování“ („namati“) je „uctívání“ („namati“) a vědění (hypotetické „džňamati“, Grassmann, Slovník védštiny), že z toho védského liturgického obřadu „křesání slova“ vylétávala – podobně jako jiskry z ohně – stále další a další slova, která měla původně pouze gnostický, tj. duchovní význam – měla „křídla“ a ducha, který je pozvedával vzhůru – a teprve napodobivým používáním takto vzniklých slov ve stále zchladlejším a světštějším prostředí došlo k procesu šíření slovní kultury do stále nižších a stále zvířečtějších světů, který však zároveň znamenal jejich „přeznamenání“. 
Nové světské použití původního gnostického výrazu pro nižší oblast “těla a jména” znamená, že slovo, jak je možno také spolehlivě doložit, od počátku dějin stále jen upadalo a nadále upadá. Právě tento proces úpadku slova a jeho významu vidím jako proces fatální, nesmírně důležitý, protože ten vytváří celé naše dějiny a pokračuje tedy až dodnes.
Vykládal jsem také o tom, že indoevropské jazykové větve rostou stále dál od tohoto védského stromu primordinární řeči a že se stále vulgarizují a primitivní a že tedy je zde k dispozici sledovatelný fenomén, jak nám „duch“ anebo to původní velké duchovní slovo padá postupně dolů až do neživé hmoty a jak je přijímáno stále nižšími a nižšími úrovněmi vědomí, úrovněmi vibrací, až do toho dnešního neživého computeru – počítače, který již nemá, protože není živý, žádné vědomí a přesto má řeč. 
Takže v podstatě nám to původní duchovní „slovo“ coby světlo poznání nebo coby duchovní „syn věčného Člověka“ stále sytí a oživuje svět velmi zajímavým způsobem – jako kruhy na vodě se nám šíří stále dál a dál od svého epicentra a to vidím jako bytostný „motor“ či „srdce“ světa. 

Základní orientace je ve Védě a v pravé duchovní škole vždy orientována na orient, (lat. „oriens“ = „ten vycházející“, „vznikající“, „tryskající“, „vytékající“ od slovesa „orior“, „orírí“, „ortus sum“). Je proto legrační ale zároveň též velmi signifikantní, že my se dnes „orientujeme“ na Západ – naším „vycházejícím sluncem“ je dnes „zapadající slunce“. O této „orientaci“ (měli bychom vlastně mluvit o „okcidentaci“) se rozhodlo již dávno – přijetím chthonického židokřesťanství. 
Vysvětloval jsem tu také, že při hledání a nalezení Zdroje života byla ta védská vize právě základní, dnes je však zcela neznámá, a popisoval jsem ji tady. Je to vlastně vize centrická, monarchická, sluneční, je to vize posvátného kruhu čili vytvoření bráněného „svatého“ místa kruhovité podoby, které se dokáže ubránit dualistickému magnetismu světových sil, dokáže vytvořit chráněný prostor klidu a růstu a tím vytvoří vůbec podmínky pro vznik života.
V rámci magnetismu, jak jsme tady o tom diskutovali, v rámci dualistické vize „světa plus a mínus“ či „řádu kladného a záporného“, by žádný živý svět vůbec ani nevzniknul, protože plus by se srazilo s mínusem do „sraženiny“ a svět a život by nebyl. V této souvislosti je právě dobrý nosný obraz: pramen „svaté“ či „věčněživé“ vody, prýštící ze skály, obraz, který doprovází indickou Védu, kde je tato síla přičítána právě „bohu Indrovi“. Tento obraz znají také čtenáři Starého zákona, kde je to ovšem již „zázrak Mojžíšův“ na poušti, který má – jako ostatně vše v židovství – pouze osobnostní a materialistický rozměr, kdežto ta původní védská myšlenka nebyla ani fyzikální ani pouze soběprospěšná. 
„Skála“ reprezentuje ve Védě právě ten neorganický nebo neživý svět hmoty, který interakcí mezi svými dvěma póly, svým „srážením“ vytváří věčně právě potence pro „svatý pramen“ života coby „sílu sat“ nebo coby „boha sómu“, který vyteče či vyvře vždy středem vzhůru, vrchem vzhůru – celý ten velebený proces vznikání života, stálého znovuvznikání, je zde viděn jako „vyvřelina“, jako „sopka“. 
Přímým důsledkem dnešní neexistence duchovní školy - katolictví jako celé židokřesťanství si na duchovní školu pouze hraje – důsledkem ztráty toho původního védského vědění je dnes proto stále se střídající vláda „dvou kamenů“, dvou světských sil („dyávaprthiví“ či „tamas a radžas“), které si – i když zdánlivě nepřátelské, ve skutečnosti však spojenci – předávají stále vládu nad lidmi a zotročují a dezorientují je svou spodinovou ideologií. 
Toto důležité téma jsme probírali v několika přednáškách. Vysvětloval jsem, že tam, kde ta třetí síla, ta síla filosofie či Védy není znát, kde neexistuje – čehož nádherný doklad je aztécká socha matky Coatlique, Matky Země, která má hlavu složenou ze dvou jedovatých hadích hlav otočených proti sobě – tak vlastně v takovémto ducha zbaveném prostoru dochází k tomu, že neustále „Had“, tj. neduchovní temná spodní síla coby representant těch dvou stále se střídajících sil, užírá cokoliv, co právě jako sóma – to jest lidské poznání – „vyteče“ či vyvře ve varném procesu, co se zrodí z citu a inteligence, a zmocňuje se toho ve svůj prospěch (např. fašisté kritizují demokracii a demokracie fašismus). Takže právě ty dvě síly tamas („levice“, v našich nynějších podmínkách demokracie) a radžas („pravice“, v našich podmínkách např. fašismus) se zde vesele střídají coby domnělí „nepřátelé“ v nadvládě nad člověkem, aniž by se on dozvěděl, že jsou to ve své podstatě materialističtí a spodinově nevědoucí spojenci. 
Takový člověk je zmatený, dezorientovaný, a jako takový slouží věčně pouze oběma těmto silám a ne sobě coby Člověku - ať už dobrovolně nebo nedobrovolně, neboť věčná sinusoida jejich střídání u moci vytváří jeho ubohý život. 
Ukazoval jsem jako příklad tohoto stálého střídání u moci třeba proměnu demokracie ve fašismus, či demokracie v komunismus, kde je možné na historii 20. stol. dobře dokumentovat, jak tyto dvě síly zdánlivě nepřátelské mají ve skutečnosti stejný kořen, jsou to pouze „znesváření spojenci“, jejichž věčným úkolem je věznit člověka ve světskosti a materialismu, zmocňovat se jeho duchovní svobody, zneužívat zdánlivým „nepřátelstvím“ jeho lidského potenciálu a takovým způsobem mu potom vládnout. 
Říkali jsme si, že lidé bez duchovní školy, bez pochopení, co je svět, se stávají vlastně bezcharakterními loutkami či otroky těchto dvou stále se střídajících spodních sil – že nemohou ani mít žádný charakter, žádnou páteř, protože ty dvě síly jim je lámou, tak jako je zlomily např. v Čechách přechodem z tvrdě prosazovaného rusofilního komunismu do roku 1989 na současnou lokajskou politiku amerikanofilskou a židofilskou. 
Když už jsme zasvěceni, když již začínáme opravdu vnímat, můžeme s patřičným vhledem je sledovat u moci, která je – alespoň v našich zeměpisných šířkách – kratší nežli jeden lidský život a tristní projevy tohoto dvojnásobného otroctví v naší společnosti, která nemá žádný skutečný filosofický nebo duchovní základ, jako jsme např. mohli pozorovat komunistický 1. máj nebo frenetické depeše s přáním smrti při procesu s paní Horákovou, nebo při antichartě, které jsou úplně stejné jako takové projevy odporné servility, které dnes „v demokracii“ podporují hrůzné zločiny nadnárodního finančního kapitálu v Africe, v bývalé Jugoslávii, Afganistánu, Iráku atd. – servility, která není schopna ochránit ani člověka ani celou společnost před tím stále lačnějším a stále hladovějším otrokářem, kterému právě dnes holduje. Právě tato masa nevědomců vytváří svou neprobuzenou podstatou hlavní prapříčinu a moc zla ve světě. 

Celá gnoze stejně jako celá stará indická duchovní škola spojuje právě proto a zcela oprávněně zlo s nevědomostí, s neprobuzeností. Nemá cenu vytvářet imaginární podoby zla v podobě nějakých černých démonů – Sadámů Husajnů nebo Hitlerů, Georgů Bushů nebo kohokoliv jiného, když ta prapříčina zla, jak učí celá duchovní východní škola včetně buddhismu, včetně védánty, včetně samkhyayógy říká jednoznačně: zlo je nevědomost, neprobuzenost, spoutanost právě s něčím, čemu dobře nerozumíme. Je to neznalost tří principů světa a ducha, který je podstatou člověka. Je to světsky pozitivistické bezvědomí – rakovinové bujení bezduché masy coby „nejvyšší dobro“. 
V gnostických spisech egyptské gnoze se několikrát opakuje: „démon staví věž“ a je důležité vědět, že ten „démon“ není jeden, ale je rozdvojený. To znamená, že „světský pozitivismus“, neboli, jak říkali gnostici, „Demiurgos“coby Pán světa, Stvořitel a jeho sluhové permanentně „stavějí věž“ a v tom stavění věže se neustále střídají ty dvě pašijové síly a v rámci tohoto světského pozitivistického programu, tak – přestože „nepřátelé“ – si přehazují nevědoucího člověka z pod jednoho praporu na druhý, aby jim tak stále sloužil.  Pravá škola osvobození, pravá škola svobody člověka, důstojnosti člověka – na tu se zcela zapomnělo! 
Ostatně, jak jsme se o tom také bavili, “zapomnění” je v gnostickém učení právě typický rys „Hada”. „Had“ coby právě symbol těchto stále se střídajících dvou sil – „pravé“ a „levé“ – musí stále zapomínat, a právě proto (!) jsou stále přepracovávány dějiny nedávné i dávné minulosti, proto se dělají „tlusté čáry za minulostí“, protože zapomnění a nevědomost jsou důležité prostředky na ovládání člověka, bez kterých by obě síly světa nemohly vládnout. 
Z tohoto důvodu je jakýkoliv čestný historik, pravdymilovný historik, úžasný hrdina a bojovník za svobodu člověka, protože zkreslování toho, co se děje a dělo, tj. falšování historie, vždycky nutně doprovází vládu obou výše zmiňovaných sil, které, protože nejsou plně vědoucí a jsou poloslepé, musejí být také jednostranné a omezené a zkreslovat proto svým viděním to, co se ve skutečnosti dělo a děje. 

Dalším důležitým bodem či stavební cihlou mého přednáškového cyklu, toho mého vykládání světa, o kterém jsme se také dlouho bavili, je poznání, že typologicky a podle svého nasměrování musíme rozpoznávat a vždy od sebe odlišovat dvě zcela rozdílné religiosity, dva základní náboženské systémy - dva „Bohy“. Měli byste vědět a učit se znát, že obecný termín „monotheismus“ je zcela zavádějící abstraktum, neboť ve skutečnosti máme v lidské historii co dělat vždy se dvěma základními náboženskými systémy, které stojí nesmiřitelně proti sobě. 
Můžeme je nazvat náboženstvím „slunečním“ a „měsíčním“ nebo náboženstvím Světla a Temnoty nebo také náboženstvím nebes a náboženstvím podzemí atd. Popisoval jsem vám tady oba dva systémy a tato typologie je nesmírně důležitá pro lidskou orientaci, protože jinak neznalý člověk může velmi lehce upadnout zcela na scestí. Domnívá se totiž a to zcela omylně, že „uctívání Boha“ je jedno jediné pouze „pod mnoha způsoby“ a nechápe, že je tu základní diametrální rozdíl ne ve slovech, ale v obsahu slova „Bůh“ a smyslu celého „náboženství“. 
Obě tato náboženství či oba "bohové" jsou ve stejném vztahu jako den a noc a vysvětloval jsem také, že to náboženství noční, to náboženství měsíční – sám měsíc to poukazuje – pouze odráží sluneční světlo, tzn. že ta podzemní chthonická náboženství si berou sílu, fráze i myšlenky z toho primárního náboženství slunečního. Dokladoval jsem také v Kořenech indoevropské duchovní tradice, že z hlediska duchovní školy celý hmotný svět vzniká materializací duchovních obrazů. Vzniká jako jakýsi kondenzát, srážením (pozor, máme v češtině dvojí „srážení“!) či zkapalňováním (tj. „likvidací“) ducha. Tak jako sám duch života – sóma – vzniká srážením dvou křesacích kamenů jako to třetí a podstatou odlišné, vzniká také vše, co odmítá oběť a stoupání vzhůru, coby „sraženina“ či „sedlina” obou sil – složená ovšem coby smíšenina z obou částí Hada, bez schopnosti vytvoření prostoru svobody. 
Matka Země tedy dostává od Nebeského Otce semeno, které ji oplodňuje a ona „rodí dítě”, to jest hmotu, ovšem s tím, že se permanentně snaží to dítě přesvědčit, že žádný Otec není a ona sama že je jedinou rodičkou! Vykládal jsem vám, že právě tento proces stálého zapomínání a opětného vzpomenutí si na Otce vytváří cyklus lidských dějin a jeho vlnění a že zrovna dnes jsme v této sinusoidě na samém dně, tj. jakoby v domnělém konečném vítězství Matky Země nad Nebeským Otcem. 
Je to období „západního větru“, kdy „děti Země“ a bohaté národy Západu, ale i v té Indii je to znát, interpretují svět jako pouze z hmoty vzniklý, ze spodu nahoru se rodící a kdy povědomost o tom, čemu říkali gnostici „Nebeský Otec” coby „Otec Světla”, jakoby nebyla, zmizela, a o „Nebeském Otci“ mluví pouze chthonici a myslí tím samozřejmě Stvořitele – Demiurga všech hmotných forem, podzemního démona ohně, války a smrti – takže ta nadvláda „dětí Země” a jejich pohled dolů do nitra Země, který ovšem oni nazývají „pohledem vzhůru“, je tu základní a jakoby jediný. 
Seznamoval jsem vás také s krásným gnostickým mýtem o Sofii, který právě ukazuje ve své moudrosti toto celé „kolo jednoho věku“. Podle tohoto moudrého mýtu má gnostický věčný aión – Matka Sofia, božská Moudrost – svoji nápodobu, světskou Sofii, „spodní Sofii“, která si bere sílu z té horní, ale je pouze její zrcadlovou či stínovou nápodobou. Tato ryze již světská moudrost rozjíždí potom ve své pýše a domýšlivosti celé to kolo nevědění, neboť nechce uznávat nadřazenost a důležitost Nebeského Otce, chce ve své emancipační mánii všechno sama – sama chce tvořit, sama chce ovládat svět. 
Tak zrodí pokolení lidí, „maminčiných mazlíčků“, kteří jsou zcela bez kontaktu s Otcem a jeho hodnotami, bez kontaktu se Světlem poznání, a z těchto lidí se rodí Zlo – loupeže, vraždění, podvody atd.
Tento gnostický mýtus dále ukazuje, jak jdou cyklicky se opakující „dějiny světa“ vždycky „dál“: Matka Sofia, když vidí, co zplodila, tak se zhrozí a „probudí se“ – pochopí svůj omyl – a začne uznávat Otce Světla, začne se k němu modlit, prosit ho a podporovat – najednou „slyší Jeho hlas“ – a spolu s ní prosí, jak gnostici říkají, i ostatní aióny – a to dá teprve sílu, zákvas a energii k vytvoření nového hnutí a k „seslání“, tj. „zrození“, nového Spasitele (!), pravého „jednorozeného“ Syna, který je právě totožný se svým Otcem a který mezi lidmi obnoví pravé duchovní učení a oddělí ho od nepravého. Lidé naslouchají jeho slovu a svět je tak zachráněn. Takže v tomto gnostickém mýtu máme vysvětlen celý cyklický běh světa od začátku až do konce a od konce až po začátek. 

Říkali jsme si, že gnostici, stejně jako každá skutečná duchovní škola v jakékoliv podobě, jestliže je pravá, vždycky odmítala a odmítá názor, že „všichni lidé jsou si rovni“ a dělí svět lidí podle úrovně dosaženého lidského vědomí či probuzenosti, protože chápe, že představa zakládající tzv. „demokracii“, že všichni lidé jsou si rovni, je zcela zkázonosná – že postupně hubí všechny ušlechtilé lidské hodnoty, že hubí sám život ve své podstatě! Židovské dnes tolik užívané a populární heslo „všichni jsme lidé“ se snaží zneužít soucit a přející lehkovážnou mysl všech dobrých lidí, aby ochotně směšovali čestnost s nečestností a aby i darebáci „měli svá práva“. To se židům v naší západní společnosti dokonale podařilo.  
Ve stádiu takového společenského vývoje či lépe řečeno rozpadu společnosti, ve kterém jsme se ocitli dnes my, kdy tedy „všichni lidé jsou si rovni“ a podvodník se odlišuje od poctivého většinou pouze tím, že je mnohem bohatší co do světských statků a moci, tak žijeme vlastně už v té mythické a dobře známé „potopě“, nikoliv však zaliti fyzickou vodou, jak se tento mýtus lidově převyprávěl, ale ve smyslu pravém a původním – zaliti „spodní vodou“ přitažlivosti Země, silou jakési „totální gravitace“ bez projevů živého ducha, tj. zaliti vodou démonskou. 
To především znamená, že už tu není vnitřní síla, která by dokázala bránit člověka proti síle světa, není tu škola , která by vůbec o nutnosti takovéto obrany mluvila a jí učila, tj. svět a jeho gravitační síla požral celého člověka. Celý smysl duchovní školy je však právě v tom, že dokáže zachránit člověka a jeho hodnoty, aby pochopil, že bránit vnitřního Člověka v nás je nejdůležitější úkol člověka na zemi, který má přednost před jakýmkoliv sbíráním peněz, stavěním mostů, před jakýmkoliv dobrodružstvím či jakýmikoli exotickými zážitky na druhém konci světa apod. Právě gnostici tomu říkali „pěstování vnitřního Člověka“, Platón velmi nepřesně „péče o duši“ a indičtí bráhmani „obrana átmana“, tj. pravého vnitřního „já“.
Bez tohoto „křesání“ pravého poznání, kterému říkali staří Indové „tapas“, bez pěstování tohoto varu v rámci ušlechtilé varny nám svět stále více chladne a stále více pragmatičtí směrem k osobní ziskuchtivosti – vývoj lingvisticky krásně doložený v sanskrtu v sestupném chápání slova „átman“ – zprvu „duch člověka“, později již jen „já sám“ –  a z toho potom vyplývá veškeré zlo, které nás obklopuje. Protože když pragmatismus a mocenské siločáry světa začnou ovládat vše jako studený had, není tady vroucnosti, není teploty – není prostoru, „atmosféry“, aby společnost mohla fungovat jako skutečně lidská, a stává se pouhým bezduchým konglomerátem o sebe narážejících osobních choutek a ambicí, kdy už na sebe vlastně nenaráží lidé, ale pragmatické a sofistikované programy. 
Takže základ skutečné lidské opravdovosti, základ „úplnosti“, „dokončenosti“, jak se říká v buddhistických spisech, totiž základ skutečné lidskosti, tak ten právě je v tom rozpoznání tří základních principů světa a v orientaci člověka na životadárný „var“, rodící se z rozporu mezi pravým a levým světem, na křesání jiskry poznání, na vytváření světla – zde se rodí ta důležitá teplota, která podmiňuje život! Bez této teploty potom život vůbec není – ať spalujeme cukr jakkoliv dlouho. 

Tři principy světa – původní védský duchovní pohled na svět – nemůžu dnes již rozebírat víc, věnoval jsem tomu na minulých přednáškách mnoho času. Jejich základní popis a obrys je v knize „Kořeny indoevropské duch. tradice“. Pouze k tomu podotýkám, že stopa těchto tří principů vytváří samu podstatu indické filosofie, pokud se setkáte s čímkoliv tradičním z Indie, tak okamžitě tam ty tři principy pocítíte. Můžeme se o tom bavit jednak filosoficky, jednak mysticky, je to velmi zajímavé téma, ale dá se říci, že stálé „opouštění duality“ je základní moudrost pravé filosofie, tak jak ji potkáváme od Védy až po současnost u skutečných indických mudrců. 
U nás se z té trojitosti, z toho svatého „opouštění duality“ vyvinula škola kompromisu, což je už něco podstatně jiného. 

Ohledně toho velebení „ducha“ nebo vůbec té „starosti o duši“, jak říkal Platon, nebo toho „chránění átmana“ nebo žití pro átmana, jak říkají Indové, tam je potřeba říci, abychom neupadli do nějaké pověrčivé duchařiny, co je tím „duchem“ míněno. Nejlepší vysvětlení podává indická škola, která krásně říká, že „tělem átmana je poznání“, tělem átmana je Světlo vědění – jenom tak je možné se na toho „ducha“ – átmana dívat!
Átman byl špatně chápán už ranými křesťany židokřesťanské orientace jako „psýché“, jako „duše“. Protože tady se nejedná o psychickou složku naší osoby, tady se jedná právě o podílnictví a účastenství na věčném Světle poznání, které nemůžeme s lidskou duší a jejími procesy ztotožňovat. 

Proto pravá duchovní škola odděluje ducha, duši a hmotu - pneuma, psýché a hýlé. Védánta říká „átman“, „lingam“ – něco jako ta naše duše, a potom mají „šaríram“ – tělo. Během doby došlo k postupnému zatemnění celé této školy. Proto když si napíšete a hlavně zapamatujete, že „tělem átmana je Světlo vědění“, že átman je cesta poznání, tak si zapíšete dobrou věc. 
Na to, že poznávací proces a život sám spolu souvisí, že není vlastně života bez nasměrování za světlem poznání, se poukazuje v sanskrtu podobou kořene „džan“ a „džňá“, kořene pro „rození“ a „poznávání“. „Džánáti“ znamená „on poznává“ a „džanati“ je „on se rodí“, „žije“. Ta podobnost je tady právě kvůli pochopení souvislostí mezi duchem poznání a duchem života, abychom se zastavili a zapřemýšleli - a pochopili, že je to totéž. 
Indové a jejich pradávná duchovní tradice nám tak ukazují naší vlastní budoucnost. Jestliže cesta poznání bude zcela zatemňována, likvidována, tak dojde ke zchladnutí života jako takového, tzn. k totálnímu zkornatění a vlastně zledovatění a vymření života na naší planetě. To je filosofická vize, která se může stát realitou. 

Ohledně té tolik citované „střední cesty“, tak tam je potřeba si uvědomit, že se jedná o nedorozumění. Protože existují dvě základní náboženské školy, dva typy náboženství, tak máme také dva „středy“ a dvě „střední cesty“! „Střední cesta“ coby cesta duchovní je védántské a z upanišad známé „ne-ti, ne-ti“ – „ani toto ne, ani toto ne“, to jest odmítání tamas i radžas, dvou védských „kamenů“ nebe a země, je to rozvírání prostoru života „antarikše“ a jeho bránění proti agresivitě obou „kamenů“ světa, je to cesta Světla, cesta poznání. 
A potom tady máme druhou „střední cestu“, tak zvanou „zlatou střední cestu“ obchodníka, zlatou střední cestu kompromisu, polovičatosti a nečistoty, která pouze karikuje tu první „cestu“, protože je to cesta cynického relativismu, který může dělat kompromisy (mezi Bohem a Ďáblem, mezi životem a smrtí ) a se vším kšeftovat, protože mu vůbec na ničem kromě osobního prospěchu nezáleží. Je to cesta „vodní“, je to cesta, která se hodí pro světáka, který se dostal „mezi dva kameny“, mezi dva mlýnské kameny, ale nehodí se k doporučení jako filosofická cesta člověka, protože je zavádějící – protože neuznává pravdu! To je ta známá věc, že jako žena nemůže být částečně těhotná, tak ani pravda se nedá dělit kompromisem. To však ví jenom ten, kdo vůbec chápe Čistotu a Úplnost – světský člověk vůbec neví, o čem je řeč. 
Je třeba si právě v této souvislosti uvědomit, že náboženství „spodních vod“ či Velké Matky Země, které je střední cestou kompromisu a polovičatosti, relativizuje všechny hodnoty a právě pomocí této relativizace (!) vytváří a prosazuje Temnotu. Skutečné Světlo svítí pouze z toho, že něco víme, že něčemu opravdu rozumíme – z úplné pravdy, z čistého pohledu na věc, nikoliv z pragmatismu, který říká: „Nic není pravda, neboť vše je relativní, každý má pouze subjektivní názor a vidí věc ze své stránky, a chceme-li něco spravedlivě rozhodnout, tak musíme o tom hlasovat a to bude „pravdou“ – to, pro co se vysloví většina!“ 
To je pohled slepců, kteří právě svým vztahem k pravdě dokazují, že nic nevědí, ba že nikdy nic nevěděli, protože každý, kdo někdy něco zcela jistě věděl – od nejprostších věcí až po ty nejvyšší – tak také dobře ví, že se o tom nedá „hlasovat“ nebo vytvářet percentuální kompromis. Anebo je to také názor lumpů, kteří dobře vědí, že „všeobecně“ dopadne všechno patově, zmatečně a bezzubě – že nic skutečně nebude jednoznačné – a že „názor lidu“ je pouze otázkou působení a reklamy, neboť lid je nevzdělaný a neinformovaný, a toho se dá použít. 

Duchovní pohled na naši současnou historii a jeho diagnóza by potom byla asi takováto: 
Poté, co jsme tady absolvovali komunistickou „pravdu“, tvrzenou přítomností a silou Rudé armády s její chlapskou válečnickou ideologií a morálkou – zástupce „síly radžas“, si teď už 15 let můžeme vychutnávat relativizační „sílu tamas“, která rozvíjí kriminalitu a egoismus člověka, a sami dobře vidíte, jak to v její sféře vlivu dopadá. V podstatě není a ani nemůže být pod takovouto mocí žádný skutečný žalobce, protože všechno je podle této spodní síly relativní a téměř nic kriminální – tam, kde je jak sám člověk tak i život sám ve své podstatě chápán jako kriminální, neboť jeho společensky velebenou a „životadárnou“ základní vlastností je žádostivost a ziskuchtivost, není a nemůže ani být obrany, protože není platforma, odkud by se dalo něco jednoznačně tvrdit či „dokázat“, neboť védské „místo člověka“ bylo zlikvidováno. Spravedlnost ve věcech člověka může být pouze tam, kde se vědomě pěstuje to lidské a ví se vůbec, co to lidské vlastně znamená a že to není „relativní“. 

Při pozorném vnímání náboženských projevů v historii člověka existuje velmi zajímavá zrcadlová souvislost mezi prastarou školou ohně, kterou my můžeme sledovat právě v Indii nebo Persii a kterou máme doloženou u všech Indoevropanů, např. ve starém Řecku nebo v římském náboženství, a mezi „vodním světem“, který se prosazuje především v západním „atlantském“ okruhu. Nejedná se jen o vizi „bájného města Atlantidy“, jedná se o celý okruh s fyzickou vodou spojených náboženských představ, kdy se tvrdí, že život vznikl z vody, že se vysunul z vody, kde se velebí voda jako základní živel, svatý živel. 
To vše je pro vzdělaného religionistu, který zná Védu a staré představy o posvátných „horních proudech vod“, duchovních proudech, velmi zajímavé, neboť ví, že tato materialistická vize je pouze zrcadlově převrácená duchovní škola. 
My jsme si tady povídali o některých mýtech, bavili jsme se také o protipozici bájné Atlantidy a Tróje. Já je považuji za dvě věčná mytická města, věčná duchovní epicentra dvou základních religiozit na naší planetě. „Trója“ je v této koncepci městem spásy, městem trojitosti (sanskrt. „trayas“, „tráyaté“), s králem zvaným „Priamos“ (sanskrt. „priyas“, „ten milý, příjemný“), „uprostřed dvou proudů“, jedním horkým (radžas) a druhým studeným (tamas) - kde se tedy ví o třech principech světa, kdy to lidské je to mírné, to statečné v obraně svého pravého místa uprostřed dvou protivných sil. 
„Atlantidu“ potom vidím v této koncepci jako její protipól – jako odvěkou „sílu říše vod“, sílu západu, sílu světa „aparam“ na Západě, čili se nepřipojuji k tomu proudu všelijakých pokusů tu Atlantidu vidět jako něco velkého a vznešeného. Naopak vidím ji v rámci té projekce vodní coby vodnické město, město vodníků, věčné město vodníků, které vždy bylo a vždy bude, stejně jako vždy byla a bude Trója, a vždy bude ta Trója vykrádána Danajci pomocí trojského koně, neboť tato „historie“ je ve skutečnosti pravý mýtus, který říká pravdu a vysvětluje svět, a proto je věčný. 

Právě v této souvislosti mě začaly zajímat legendy o vodnících, proto jsem vydal i ty české pohádky o vodnících. Vodník či upír je totiž také věčná bytost, neboť zde na zemi věčně existuje smrt a síla smrti. Vodník má svůj základní charakter, svůj mystický zdroj síly – je to síla spodní nápodoby, která však ničí život, protože nedokáže „lisovat sómu“. Vodník je proto skutečný a existující faktor tohoto světa a ne jenom pohádka, báchorka, strašidlo, nesmysl, protože ta „síla vod“ je právě ta základní důležitá síla, která zespodu útočí svou zrcadlovou imaginací na svět člověka, rozleptává ho a způsobuje jeho „potopu“. 

Takže takto jsem na minulých přednáškách popisoval náš svět a takto typologicky je dobré ho vnímat, i síly, které jsou v něm. Indická duchovní škola je právě proto tak důležitá, že na rozdíl od všech ostatních tradic jediná nám tady konzervovala původní indoevropskou vizi světa, kdy Světlo poznání a Bůh je totéž. 
Když se podíváme na náboženské projevy řady národů, tak upadáme právě do všelijakých „monotheismů“, založených na pověrčivosti a okultismu, kde se uctívají ve slově „Bůh“ různé síly světa a nikoliv vnitřní síla člověka. A já jsem tady vysvětloval a popisoval základní vhled do světa náboženských představ, že můžeme v podstatě vycházet z těch dvou typologií „monotheismu“, takže máme vlastně vždy dvě základní vize „Boha“, které se namíchávají v různých kulturách a civilizacích do všelijakých podob, ale tyto dvě vize jsou základní – vize „Boha“ - Dárce coby „Otce Světla poznání“ a dále vize chthonického „Boha“, sídlícího v nitru Země, v nitru hmoty, uctívaného jako Hádes u Řeků a pod řadami jmen u mnohých jiných národů.
Právě proto je dobré se věnovat studiu indického náboženství, protože pouze tam najdeme to důležité spojení náboženství se smyslem pro čistotu člověka a jeho vnitřní růst, tam najdeme souvislost mezi filosofií a náboženstvím, právě pouze tam je to jedno a totéž, tam je to spojené. Proto je tato tradice hodná úcty, proto také o ní mluvím a ji velebím. 
Dá se říci, že pravý humanismus, pravá lidskost, není vůbec to, co my jsme se naučili tady v Evropě považovat, totiž ochrana člověka coby ochrana každé lidské bytosti, ať už je jakákoliv se všemi konsekvencemi, které nám tato zhoubná vize přináší, ale pravý humanismus v původním indoevropském duchovním podání je ochranou átmana - vnitřního Člověka, který je nadřazen všem světským hodnotám. Je to ochrana „věčného Člověka“ v nás s jeho základními hodnotami, jako je čestnost, opravdovost, schopnost soucitu, schopnost poznání, čistoty, úplnosti, celistvosti. Pokud budeme tato dvě náboženství stále smíchávat, není možné, aby se člověk na Zemi udržel a ubránil.

Toto jsme si probírali v minulých přednáškách, a také jsem tady ukazoval – věnoval jsem tomu minulých deset let dost energie, abych dokázal přímý vztah antické gnoze a indické školy džňána márgy, najdete to např. ve „Třech přednáškách o gnozi“ docela dobře sumárně shromážděné. 
Mnoho energie jsem také věnoval a stále ještě věnuji vysvětlování, jak došlo k vytvoření postavy Ježíše Krista v Bibli. K tomu bych chtěl jenom říct, že postava „Spasitele“ - řecky „sóter“, sanskrtem „sótar“ – „ten, kdo křeše“ verše, ten, kdo produkuje sómu - vlastně už pochází z Védy, že tam už se právě nazývá sóma „išas“ – „chtěnec“, „vytouženec“ – a dovozuji, že právě toto slovo „išas“ dalo vzniknout původně gnostickému slovu „Iesus“, „Iesous“, které se v biblické tradici potom „stalo tělem“. 
Podobná je i historie slova „Kristus“, „chrestos“ – „ten chtěný, vytoužený“ – z původního titulu boha sómy coby „kršnas“ – „vykřesaný“ – „vzkříšený“, totiž coby jiskra poznání a světla v těle usilujícího člověka. 
Pro pochopení podstaty vzniku západního křesťanství, což je nesmírně důležitý diagnostický prostředek pro vnímání dnešního světa, pro pochopení zkázy naší indoevropské duchovní tradice - totiž její rafinované záměny za chthonickou tradici židovskou, jsem tady vysvětloval jednak fenomén stále přítomné materializace duchovních představ a jednak řadu konkrétních důkazů a příkladů: jak se původní indoevropský kult sómy postupně vulgarizoval a byl zachytáván či „adoptován“ měsíčním náboženstvím a jeho uctívači a jak se proměnil postupně v krvavý rituál oběti zvířete. 
Jak se nám ta „oběť“ – původně jenom oběť slova při zpívání védských veršů –  proměňovala skrze liturgickou symboliku v oběť materializovanou a jak se původní přijímání neboli „pojídání“ či „pití“ sómy v podobě čistě duchovního a nehmotného vstupování poznání do člověka zhmotňovalo do přijímání nejprve všelijakých sušenek, oplatek, „hostií“, a jak součástí této měsíční materializace se stalo nešťastné zhmotnění sómy do podoby býka a dalších jiných „obětních zvířat“ a jak se právě v rámci této pomýlené liturgie vytvořil potom ten obětní beránek židovský jako již předobraz pozdější krvavé kristovské oběti v Novém zákonu (védské „pášyá“ – naše „pašije“). 
Jak zkrátka nám celý ten původní védský vykřesávaný či vytloukaný duch Světla poznání v rámci sestupného procesu, kdy je „sluneční“ či světelný náboj nahrazován měsíční či hmotnou nápodobou, „vykrystalizoval“ či se „vyvinul“ podobně jako fotografie ve vývojce a ustalovači do té podoby, kdy božský sóma v podobě tělesného Krista na kříži je celý zkrvavený a posetý ranami – ranami, bez kterých by údajně nebylo našeho spasení! 
A jak potom vyznavači takto démonsky pojaté „lidské oběti“ zachytávají jeho krev do „posvátné nádoby“ – „svatého grálu“, pouze vnějškově se podobající původní védské „býčí misce“, a že je to již čistě démonský obřad – jsme již mezi ďábly a upíry, kteří pijí lidskou krev, kteří hubí člověka a namlouvají sobě a svému okolí, že je to něco „spásného“, dokonce něco lidského!
Vysvětloval jsem také typologicky velmi důležitou věc, že v podobě židovství máme před sebou jednoznačně chthonické náboženství se všemi rysy, které můžeme najít hojně na naší planetě, že to tedy není nic ani dobrého ani zvláštního, jak se židé domnívají, že jsou jaksi výluční, vyjímeční – naopak jsou velmi podobni všem chthonikům, šivaistům v Indii nebo aztéckým papahuům, kteří prováděli podobnou krvavou liturgii, velmi podobní řeckým uctívačům Háda, dokonce i svým oblečením a liturgií. 
Vysvětloval jsem také, že to obrovské neštěstí, které se stalo, je to, že celý židovský podvod s napodobeným a vylhaným židovským spasitelem nebyl dodnes prokouknut a odmítnut. 
Indové se tomu nevěnují, v nejlepším případě vřazují židovské náboženství do svého religiózního systému jako uctívání boha Váyu - boha větru a islám považuje židy za podvodníky tak jako tak, které už Mohamed zavrhnul a oni mají svou tradici, svůj Korán. 
Podle mě je obrovská škoda, že se humanisticky zaměření lidé v západním světě nevěnují této problematice, protože já v ní vidím klíč ke všemu zlému, klíč ke všemu neštěstí, protože jestliže se nám chthonické náboženství prezentuje jako něco spásného, tak si sami kopeme hrob. Tak sami vlastně zrazujeme člověka, tak sami přistupujeme na podvod a jedeme dál s bandou podvodníků a to se nám lidsky a společensky může jenom nevyplatit. 
Religionisticky jsem – jak na přednáškách tak i ve svých knihách – rozebíral židovství a poukazoval na to, že už otec všech židů Jákob je vlastně podvodník, že je vykreslen v samotném jejich „svatém písmu“ jako podvodník, protože právě podvod a klam jsou podstatou židovské „svatosti“. Důležitou techniku záměny, kterou se spodní chthonická síla nitra Země zmocňuje duchovního dědictví, jsem ukazoval na principu biblických „dvou bratrů“ či „dvojčat“, kdy vždy ten mladší, pozdější, „bezprávný“ či „odstrčený“, často právě proto, že hřešící a kriminální, nahrazuje v židovském svatém písmu vždy toho staršího, charakterního a legitimního – „Ezaua“. 
Poukazoval jsem na tradici a význam krve, která prostupuje židovství ve SZ a která se projevila potom ve sloučení velikonočních pašijí, toho „zabíjení beránka“ s gnostickým kultem Krista, a jak právě tímto způsobem došlo k proměně svatého učení v čisté démonství, kdy se zabíjí člověk a věří se, že jako se zabil ten beránek, tak že také tato vražda a krveprolití je „cesta spásy“ – že takovýmto způsobem si pomůžeme nebo si člověk pomůže. Tady jako religionista vidím kořen zla v naší společnosti, tady je prapříčina všeho následujícího. 

Takže toto byla témata, o tom byl celý ten letošní cyklus, na který bych dnes navázal. Dnes bych chtěl pojednat několik různých fenoménů současného světa, které vyplývají z židokřesťanské koncepce a také jsem se chtěl ještě chvíli věnovat dalším následkům, které pramení ze zrušení pravé svaté školy, ze zrušení té duchovní tradice. 
Už jsem možná tady mluvil o tom, a znovu to připomenu, že podmínky, ve kterých se začala rozvíjet evropská křesťanská společnost na židovském základě, byly od samého začátku(!), od schválení Bible coby „svaté knihy“(!), podmínkami Jákobovými, kdy podvod je „svatým duchem“ krvavých vlků v rouše beránčím, kdy se indickým slovníkem učení „dharmiků“ – těch, kteří uznávají pravidla, řád, autoritu Světla poznání, které tvoří základní výživu člověka – tyto podmínky díky scestné vizi toho, co to je „Bůh“ a „svatost“, proměňují právě díky mylnému učení o lidské spáse zcela zákonitě a konsekventně ve „svatou školu“ adharmiků – těch, kteří žádnou dharmu neuznávají. 
To je jedna z možných definic toho, co se stalo a stále děje odvržením gnoze a gnostického, tj. „slunečního“ Boha a jeho nahrazením podzemním židovským božstvem – démonem. Protože právě židé jsou typičtí představitelé adharmy, tzn. těch bytostí, kteří věří, že „Bůh“ coby Pán světa a času jim pomůže, když se budou pragmaticky řídit metodou využití jakéhokoliv prospěšného okamžiku a to jakýmikoliv prostředky, svedli celý západní katolický směr ke zkázné nauce tzv. „tolerance“ a „respektu“, kdy stát se „kajícím se hříšníkem“ se nám ukazuje jako domněle „zbožná“ lidská cesta. 
Hřeším proto podle katolické nauky stále kvůli žádosti a lačnosti, která je ostatně od Boha, kterého uctívám a vyznávám, a stále se proto kaji a platím proto církvi, která mi za to všechny hříchy promine – západní církev je touto konstrukcí a záměrem zcela nepochybně od samého začátku „církví hříšníků“, církev démonská. 

Takže můžeme říci celkem oprávněně, že díky Bibli a židokřesťanství jsme se octli ve světě, kde se šúdrové zmocnili bráhmanského učení s tvrzením, že jdou „svatou cestou“ a přitom jdou cestou, která likviduje člověka s jeho hodnotami na naší planetě. Základem a příčinou této proměny je právě chthonická či podzemní podstata „Boha“ coby zdroje energie a síly, ze které se čerpá. 
Z tohoto důvodu se nám potom všechny fenomény, tak jak se s nimi můžeme v historii Evropy a v historii mohutné koloniální expanze z Evropy do celého světa, která trvá až dodnes, začínají objasňovat a spojovat do logického a charakteristického celku – začínáme vnímat při plném vědomí, co se vlastně celou dobu tzv. „křesťanství“ odehrává. 

Proč je tedy nutné zcela odmítnout katolictví a židokřesťanství? 
Především proto, že „spása“, o které se v židokřesťanství jedná, není a ani nemá být (!) pro člověka ušlechtilého, kvalitního a čistého, není právě pro toho dharmika, pro zbožného člověka naší indoevropské duchovní tradice, tak jak ho vychovává a traduje dodnes např. ten druh hinduismu, který vychází z védanty, tj z úcty k tradici védské, anebo buddhismus, ale je právě určena pro spodní bytosti nechvalného charakteru a rozumu, je to „spása“ lačných žádostivců, „spása“ spodiny. Právě toto poznání se však dostaví teprve širším vzděláním a věděním, popř. srovnáním židokřesťanské nauky s indickou duchovní školou nebo i s islámem. 

Jestliže potom přijmeme takovouto nauku, tak už jsme o sobě rozhodli. Už nemáme co reptat vůči „nemorálním poměrům“ ve společnosti, už nemáme, co bychom komu vyčítali. Jestliže do toho, co je pro člověka spásné, zahrnujeme podlost, lest, lež nebo dokonce rituální vraždu – „oběť Krista“ a pití jeho krve – tak potom to, co se dnes děje ve společnosti, je pouhým logickým důsledkem té nečisté nauky, kterou jsme přijali a kterou stále podporujeme. 
Smysl oběti je právě v židokřesťanství pochopen tím nejstrašnějším možným způsobem. 
Celé západní dogma, celá liturgie, doslova všechno je v katolictví neboli židokřesťanství spojeno právě s domněle spásnou „obětí Krista“. Tuto oběť Krista , jak už jsem řekl, můžeme religionisticky ztotožnit s obětí velikonočního beránka a vázat ho tedy s židovským obřadem, který má hluboký a dávný smysl, kterým je prolití krve na podporu démona - spodního boha nitra Země. Právě ten, jak se výslovně píše v Bibli, tuto krev chce, ten tu krev pije, čili máme před sebou čistě démonské upíří učení, nejvyšší možné zlo, které existuje – a to jsme přijali v rámci „nejvyššího dobra“! 
Je tomu tak proto, že jsme neprohlédli, o co se v židokřesťanské „oběti Krista“ jedná, že jsme nepochopili ďábelskost tohoto scestného učení a dodnes ho mnozí katolíci vůbec nechápou, protože to často nejsou od kosti zlí lidé, naopak jsou to velmi často hloupí a jednostranně vzdělaní a jednostranně informovaní dobráci, kteří se nechali sladkými slůvky přesvědčit a nepochopili základní podstatu učení. 
Obecně religionisticky platí bez jakékoliv vyjímky, že jestliže podstata „oběti“ je krvavá, jsme vždycky u démonství a podporujeme zlo. Proto jakékoliv krvavé obětnictví – a je zcela lhostejné, zda prováděné reálně nebo pouze „symbolicky“ („krev Páně“, „tělo Páně“, „kříž“) – musíme co nejdůrazněji odmítnout! Jestliže ho neodmítneme, jsme sami vinni vším, co bude následovat. 
Je to stejné, jako když se spojíme s vrahem, přijmeme ho k sobě domů a tam mu nosíme jídlo a kamarádíme se s ním, a jednoho dne přijdeme domů a všechny naše děti jsou mrtvé – sami jsme tím vinni, neměli jsme ho přijímat! Měli jsme se do posledního dechu bránit a odmítat ho! Proto se musíme do posledního dechu bránit před ideologií, která oslavuje zabití člověka jako „spásu“!
Musíme zcela odmítat krvavé náboženství – celý židovský mysteriózní kult krve, nic takového naši praotcové neučili, nic takového tady nebylo ani ve Védě, ani u starých Slovanů. Jestli se zachovaly v katolických zprávách nějaké doklady krvavých anebo dokonce lidských obětí u evropských pohanů, tak to jsou z 99 procent projekce, zlomyslné projekce právě těch zkrvavených do nezkrvavených, aby je také krví pomazali. 
Způsob naší staré „víry“ vyjadřuje sanskrtské slovo pro víru - coby „šradhá“ - je to důvěra ve védské slovo, je to důvěra v to, co jsme jako svaté slovo slýchali, sanskrtem ve „šrúti“, svatou tradici „zřeců“ – těch, kteří vidí – kdežto víra, kterou jsme přijali v podobě Bible a židokřesťanství, je víra slepá, je to víra fatalistů a pověrčivců, že nám neznámý a nepoznatelný Pán světa a času cosi určí – bez našeho přičinění, bez naší práce a oběti. Je to egoistická víra v to, že právě já přežiji, že „můj Bůh“ mně pomůže, a když mně pomůže, tak já mu za to děkuji – je to víra ve stále narůstající egoismus. 
„Bůh“ je v židokřesťanství koncipován zcela jinak, než v indoevropské duchovní tradici, je to pán času, pán událostí, pán světa, pán osudu, který o všem nevyzpytatelně rozhoduje. Uvědomte si v plné hrůze, co to znamená uctívat tohoto „pána losu“, jak se mu říká v Bibli. Znamená to, že např. házíme kostkou, a ten je „vyvolený“, komu prostě ta kostka padá, a ten je „nevyvolený“, kterému kostka náhodou nepadá. Je to uctívání bohyně Fortuny – „Štěstěny“, „Binga“ či „Rulety“, nic víc. 
Je to omylná vize Boha jako „pána losu“, která sama sebe reklamuje jako „náboženství spásy pro člověka“. Uvědomte si, jaká je to hrůza! Naopak indoevropská tradice vždy zdůrazňovala karmický přístup – tzn., že jak člověk sám, tak celá lidská společnost si svoji budoucnost buduje karmou, tím, za čím jde, vlastní prací, vlastním úsilím – to byla ta blahodárná cesta, kterou jsme opustili, než jsme se dali na židovský „hazard“ coby „lidské snažení“. 
Víra v sílu karmy byla cesta, která vedla člověka k ušlechtilosti, která z něj dělala něco velkého, neboť učila člověka podstatě kultury – bude vždy to, na čem pracuji, aby bylo. Dnes je tomu naopak. Např. ubozí Češi, kteří nejsou nijak bohatým národem, utrácejí ročně desítky miliard po všech hazardních přístrojích a ruletách – to je jeden z výsledků uctívání „pána losu”. Jaká obrovská blbost se rozšířila mezi lidmi, víte, že to jsou tisíce, možná desetitisíce lidí, kteří zkrachují, zkrachují jim rodiny, přijdou o zaměstnání, protože jsou schopni díky lákání „pána losu“ naházet všechno do hracích automatů, protože jejich scestná „víra“ je k tomu již po staletí vede. 
Trvalo to 1000 let, než jsme se dostali až do takovýchto sraček. Ještě za Rakouska Uherska byl hazard trestným činem, kdokoliv hrál v hospodě karty, tak mohl hrát, ale jakmile se tam objevily peníze, přišel policajt a šli do šatlavy. Protože ještě tehdy lidé věděli, co to je karma a co to je hazard a jaký je mezi tím rozdíl. 
Ale dnes se nám to úplně zmátlo, a lidé se zbláznili do pána losu, začali věřit v židovského pána losu, nemusíme ani říkat židovského, prostě v chthonické božstvo hmotného bohatství, které sídlí v nitru Země, že nám pomůže a že nás prostřednictvím bohatství ochrání. To však právě není pravda, protože „spodní Pán“ nedává dary tomu, kdo nejdříve neobětuje „Člověka“ uvnitř sebe! Nejprve musíte zradit Člověka a jeho hodnoty a teprve touto obětí Hádovi, Plutovi či Jahvemu se stanete jeho vojákem a budete obdarováni – stanete se „vyvolenými“. 

Takže: tento způsob „víry“ je zcela mylný, je zcela zavádějící, tento způsob oběti, krvavý způsob oběti, je zcela zavádějící! 
A jako poslední a nejdůležitější bod : tento způsob nazírání na „Boha“, tzn. „Bůh“ jako Pán světa těla a jména, Pán všech událostí, je naprosto zavádějící! 

Indoevropská duchovní tradice učila tisíce, možná desetitisíce let, že právě ten „Bůh“, kterého máme uctívat, je „Pán nejvyššího vědění“, jak říkali Peršané – „Ahura Mazda“ – je to Absolutní Vědomí, se kterým my obcujeme a jsme jeho součástí pomocí poznání, pomocí Světla myšlenky. Můžeme k němu plout, můžeme se jím sytit, On žije skrze nás a my skrze Něj. Toto bylo spojenectví a pouto, které člověka drželo nad vodou, které ho zachraňovalo z pádu do spodních vod. Proto je zapotřebí katolictví a židovství zcela odmítnout a věnovat se a poznávat skutečnou duchovní školu. 

Některé současné trendy

Já tu mám napsané některé neblahé současné trendy nebo fikce a omyly ohledně východní duchovní školy, které se začínají v naší společnosti rozšiřovat a chtěl bych některé z nich pojednat.

Dnešní „úcta k pohanství“
Tak především, po kontaktu s některými lidmi, kteří za mnou přišli a představili se mi jako „pohané“, tak bych chtěl říct, že se tady jako projev beznaděje, jako projev právě neexistence duchovní cesty a nedůvěry v již zmiňované katolictví nebo židokřesťanství, šíří všelijaké různé přírodní kulty jako „pohanství“. Všiml jsem si, že tito obnovovaní „pohané“ ale nepovažují indickou Védu za duchovní školu, považují jí za přírodní náboženství a tím se ale dopouštějí strašné chyby. Dnešní „pohané“ jsou totiž vesměs uctívači Přírody. Když se však uctívá přírodní náboženství coby „duchovní škola“, tak se spojuje nespojitelné. Není možné uctívat Přírodu a zároveň uctívat duchovní školu  – a k tomu právě dochází. 
Příroda a její uctívání je právě charakteristické pro chthonický kult. Tam má plné prosazení a tam je doma - zvířeckost je zde viděna obrovským omylem jako božskost a jako základ člověka, který je charakterizován jako „součást přírody“. Dnešní „pohané“ se většinou přidržují různých rituálů, které vyčetli z historických knih, ale pokud budeme chtít obnovit skutečné a nikoliv upadlé pohanství, tak musíme především studovat Védu a buddhismus a nikoliv zvyky domorodců někde v africkém či americkém pralese a neobnovovat něco nesmyslně. 
Musíme se naučit nevěřit na to, že pohané, když uctívali slunce, prameny, svaté háje atd., tak neuctívali ty konkrétní stromy, tu konkrétní studánku či fyzické slunce! Oni měli tyto symboly, jako každé náboženství, pouze za symboly, a není možné si plést myšlenku a symbol! O tom jsem už hodně mluvil, že se to děje stále, že se právě toto děje vždycky, že prostě každý nezasvěcený člověk vidí jen to, co fyzicky vidí, a to, co je za tím – tu myšlenku, kterou by svou inteligencí „vidět“ také měl, přestože fyzicky vidět není, tak tu nevidí. Svatá výšina, posvátný háj, svatý pramen – to vše jsou pouze názorné pomůcky, které slouží k pochopení Boha a jeho síly. Jako socha boha není bohem samým, tak také čistý pramen mezi dvěma vrchy není bůh, ale nádherně zobrazuje na fyzické úrovni boží sílu a její vlastnosti. 
Kromě toho, že dochází k omylnému „obnovování pohanství“, tak se nám také obnovuje úcta k Indii a indické duchovnosti. Víte, že je tady řada buddhistických misí, je tady hnutí Hare kršna a je tady mnoho lidí, kteří cvičí jógu, pěstují břišní tance, začínají jezdit do Indie, vozí si odtamtud různé vědomosti, knížky apod. a navazují kontakty. 
Já bych tady k tomu chtěl říct, co jsem vypozoroval za posledních 10 - 15 let, podle mých vědomostí a znalostí: dejte pozor pro začátek alespoň na to, co přichází skutečně z Indie a co je západní mise „indofilů“. 
K nám dnes totiž dorazilo indofilství nikoliv z Východu, přes Rusko nebo Turecko nebo Persii, k nám přišlo indofilství z Ameriky. A právě proto, že přišlo z Ameriky, tak má některé specifické rysy, se kterými není možné souhlasit. Je to především tím, že je to už přežvýkané, je to transformované a je to silně ovlivněné anglosaským pohledem na svět. A je to něco, co bych řekl, že vůbec nepotřebujeme, kdybychom nebyli líní – jako že jsme. 
Protože my se můžeme k Indii otočit přímo směrem na východ, nemusíme objíždět celou zeměkouli přes Ameriku, abychom tu Indii zavnímali. Tak se totiž může stát, že právě řada lidí se nechá zmást a v rámci toho, čemu říká „indická duchovnost“, vlastně uctívá buď upadlý šivaismus, který Západ přijímá, protože mu rozumí, anebo přijímá přímo jen americký nebo západní pohled na svět v indických termínech, aniž o tom ví. Ono už i samo hnutí Hare Kršna není z Indie, je z Ameriky, a je to na něm znát. Sice tady dělá blahodárnou misijní činnost literární, tím že vydává sanskrtské texty v zajímavé podobě, se slovníčkem, s výkladem slov apod. ale zkuste se např. zeptat jakéhokoliv člena hnutí Hare Kršna, co to „Kršna“ vlastně znamená, a on, když bude trošku víc vzdělaný, a chodil na nějaké lekce sanskrtu, tak vám řekne, že to znamená „černý“.
 A pak se ho ptejte, proč uctívá jakéhosi „Černého“, co to má společného s indoevropskou duchovní tradicí, která je o Světle a o duchovním ohni, a ten příslušník Hare Kršna skončí, protože neví, co by na to řekl. Jak by také mohl! 
Protože je to vše ideologicky pošramocené a vychází se tady z toho, že samotná mantra „Hare Kršna, Hare Hare“ spasí člověka – že ho dostane na jisté vibrace a skrze ty vibrace se osvobodí. 
Já si myslím, že tady máme co dělat s čistě okultistickým, pověrečným názorem na to, co to je mantra. Protože mantra je především slovo poznání, které skrze Světlo, které je obsaženo ve smyslu toho slova(!), nás probouzí. Nás nebude probouzet pouze samotný tvar slova – jeho tělo, nás probudí to, co to slovo obsahuje. Když obsahuje poznání, které nás osvobodí od závislosti na temných silách, nebo když bude obsahovat nějakou skvělou myšlenku, tak člověk, který ji pochopí, řekne „aha!“ a je probuzený, a ne že já budu mrmlat nějaké slovo v cizí řeči, o kterém nebudu vědět ani, co znamená, a že toto mrmlání mě osvobodí. 
Pokud nevíme, že slovo „kršna“ od slovesného kmene „kršati“ „kršte“ původně ve Védě znamenalo „křesati“ a „kršna“ „vykřesanec“ – a ještě Slované to slovo mají, a neztratili ho – a že během tisíce let se vyvinulo chthonické učení šivaistické, které nám chtělo toho zářícího Kršnu pomluvit a přivlastnit si ho, které nám z něj chtělo udělat něco černého, a tak se nám ten původní význam přesunul na nový význam „kršna“ coby „černý“, tak se tento zkázonosný pád  významu vlastně úplně ztratil, nevnímáme ho! A když nebudeme vnímat obsah toho slova, když půjdeme jenom po povrchu, když budeme mělcí, tak podobným způsobem můžeme upadnout na scestí v řadě jiných interpretací. 
Ne opakování cizích nevědoucích nebo nepochopitelných pro nás slov, ale pouze pochopení vnitřního významu toho slova, toho, co to slovo právě nese, co znamená, to je to, co nás probudí, to je to, co nás postrčí dopředu. To je ta škola, která od pradávna tady byla, která se věnovala té úctě ke slovu, protože právě slovo v sobě něco nese – nese v sobě Světlo poznání. 
Jak už jsem také říkal, pohanství se rusky řekne „jazyčestvo“ – tzn. že v Rusku je ještě tímto názvem doložena ta souvislost védská, kdy se celá původní indoevropská škola spojovala s úctou a pěstováním slova coby nositele ducha života, s ošetřováním slova poznání.
Když se dozvíte o „pěstování oddanosti“ – bhaktiyóze − tak si také dejte pozor, protože se v jakémkoliv náboženství jedná především o to, jakého „Boha“ uctíváme, a teprve sekundárně o to, jak Ho uctíváme! Nemůžeme lehkovážně říct: „ty jsi bhakta, tzn. že jsi oddaný, tak jsi zbožný a tím pádem jsi tedy duchovní člověk.“ Takto jednoduché to není. Stejně tak nestačí říct: “já jsem přesvědčený monotheista”. Tak takto jednoduché to prostě není. 
Je „monotheista“, který věří v Pána losu, v Pána krve, a je „monotheista“, který věří v Otce Světla. To jsou lidé, kteří si nikdy neporozumí, kteří nikdy nenajdou společnou řeč! 
A stejně tak je to tedy i s těmi „bhakti jogíny“. Může být bhakti jogín, který dobře zná a rozumí pravé indické duchovní škole, a může to být bhakti jogín, který vyznává Pána pekel, kterému je bezmezně oddán, a my se dostáváme do zcela jiné „oddanosti“, než jakou bychom si přáli! 
Jak jsem vám řekl, pravá duchovní škola je škola velebící átmana, jehož "tělem" je poznání! To je ta cesta džňána márgy, to je ta cesta gnoze. Je velmi těžké tuto cestu „vydestilizovat” a podat ji v dokonale čisté podobě, zde musíme být citliví a opatrní, když ji chceme studovat, protože chthonické náboženství nám téměř všechny spisy pošpinilo. 
Jak se to učení několikrát otočilo v těch „kolech času“, kdy prošlo procesem vzmachu a úpadku a nového vzmachu a nového úpadku, tak se nám  –stejně jako do mlýnského kola, které se točí z valné části nad vodou, ale také ve vodě a je proto celé mokré – tak se nám zrovna tak ta duchovní škola prostě napojila všelijakými „ásavami“, jak říkají buddhisté, všelijakými možnými scestnými interpretacemi vulgárních spodních světů, které se toho chtějí také vždycky zúčastnit, a to učení buď z nevědomosti nebo přímo záměrně pokazí – jak jsem vám to ukazoval například s tím slovem „kršna“. 
Takových pokaženin je obrovská spousta. Nedá se vlastně mluvit o žádném čistém textu většího rozsahu, který by byl slavnější a známější, který by nebyl napaden. Všechny jsou napadeny. Je napadený Pálijský kánon, je napadená Rg véda, je napadena Bhagavadgíta, je napadena Avesta, prostě ten spis není nikdy čistý, protože to jediné, co bylo čisté, byla zpívaná Véda, dokud byla živá a velká její tradice. Tam, kde se to učilo z učitele na žáka, kde se to denně opakovalo a kde ten žák musel věnovat celý život tomu, aby se naučil ty patřičné hymny. To je ovšem už dávno pryč! 
Od okamžiku, kdy se jakýkoliv svatý text zapíše písmem a dá se tak k dispozici široké veřejnosti, tak je jenom otázkou času, maximálně 200 až 300 let, a již se začnou objevovat nápodoby nápodob, začínají se objevovat interpolace, vsuvky do textu, dezinterpretace, a takovýmto způsobem se celé učení postupně zničí. Vždyť si vezměte jenom slavnou Bhagavadgítu, přečtěte si prvních 5 nebo 6 knížek, což není tak rozsáhlé a najdete tam několik míst, které jsou zcela rozporuplné k védské tradici. 
Jednak je tam Véda velebena a vynášena, a za chvilku poté je Véda hanobena. Takže z toho vidíte, že tu jsou všelijaké interpolace, které dohromady vytvořily během staletí jeden „tradiční text“, který se potom dostal do ruky západním badatelům, ti ho přeložili a stal se z něj nejslavnější text indické duchovní školy. Přestože není čistý, přestože je zchaotizovaný interpolacemi. 

Otázka: Dají se tyto staré texty očistit?

Velmi obtížně. Je možné napsat pouze: “toto je pochybné místo, dejte si na něj pozor”. Tady jsou ty možnosti omezené. Jestliže máme nějaký text, který je historicky prokazatelně velmi starého původu, třeba 2000 let, a my máme k dispozici různé tradice a varianty, tak pak je to obrovská práce je srovnat. Navíc ještě to musí být někdo, kdo je tak zasvěcený do té školy, aby poznal, který ten text je čistý a který znečištěný. Častokrát dochází k pravému opaku. 
Můžu vám dát krásný příklad. Třeba mezi znalci gnoze existuje velký spor a už řadu let, od roku 1950, kdy se objevily dva gnostické spisy: Eugnostovo evangelium a Moudrost Ježíše Krista. Já jsem četl část té diskuse – jestli znáte moje knížky, kde také oba spisy vyšly v češtině, tak víte oč se jedná. „Eugnostovo evangelium“ je gnostický spis z Nag Hammadí a hned za ním v témže kodexu je zapsaný další spis, který se jmenuje „Sofia Jesu Christi“ – „Moudrost Ježíše Krista“. 
Oba texty jsou totožné, naprosto totožné, tj. doslova, až na to, že v tom spisu MJK jsou vepsaní nám již z Bible známí apoštolové, kteří se ptají, a osoba, která to všechno říká, je nazývána „Dokonalý Spasitel“, který dokonce mluví o „Kristu“. Kdežto v tom předchozím Eugnostově evangeliu je to text, který se velmi podobá textům maháyánového buddhismu, kde Buddha tedy Bódhisattva vykládá svět. 
Takže je to pro mě a pro každého člověka, který má všech pět pohromadě, zná texty maháyánového buddhismu a smysl a práci židovství, nádherný důkaz o vzniku raného křesťanství z maháyánového buddhismu. Avšak nevěřili byste, kolik pitomců a ťulpasů anebo lépe řečeno kolik slepců existuje na světě, kteří nelení psát desítky stránek a článků o tom, že tomu tak není, že je to přesně naopak, že napřed vznikl text MJK a z tohoto „křesťanského“ textu – vypuštěním těch apoštolských postav, postupným „opuštěním apoštolské tradice“, si „uschlá větev křesťanství“, tj. gnoze, jak ji nazývají, z toho vysumírovala text Eugnostova evangelia. 
Čili někdy je to poměrně jasné, co je originál a co kopie, ale někdy je to problém. Zvlášť když existuje síla, a ta síla opravdu existuje, která se zaměřuje na to, aby právě ona se vždycky dostala „do počátku“, aby ona byla vždycky první a ne až druhá! Je to prostě síla zrcadla, která vám nastaví vaši vlastní tvář, ale protože je egoistická a soběstředná, tak o tom vašem obraze v zrcadle řekne: “Toto je originál, ty jsi jenom moje kopie!” Tak tato síla tady existuje, co svět je světem. Proto je někdy velmi obtížné tuto sílu rozpoznat a odlišit tedy to, co je pravé, původní, a co je naopak za démonstvím směřující „dvojče“ – plagiát.
To je taková, řekl bych, gnostická práce na celý život.